203 
sluttede Constitutionscommitteen sig altsaa blot til det i andre 
Lande Seedvanlige. 
Men heraf fulgte igjen, at de af Constitutionscommissionen 
foreslaaede Bestemmelser, som tindes i vor nuvserende Grundlovs 
§ 77 til 79 ligesom i det Adler-Falsenske Forslag paatsenkte at 
skulle gjselde om alle Storthingsbeslutninger, som ikke rare nsevnte 
i den til Grundlovens § 82 svarende Paragraph i Committeeforsla- 
get. Thi §§ 77—79 angaa efter sine Udtryk enhver i Medhold af 
af § 76 fattet Storthingsbeslutning, og dersom § 76 indeholder den 
almindelige Regel for Behandlingsmaaden af alle under Storthin- 
get henhorende Sager, saa komme §§ 77—79 til at indeholde en 
ligesaa almindelig Regel om den Kongelige Sanction. Constitu- 
tionscommitteens Hensigt var altsaa at tillsegge Kongen et nsesten 
almindeligt, men dog kun suspensivt Veto. 
Det kan siges, at § 82, — der som bemaerket ogsaa fandtes 
i Committens Forslag, — ikke stemmer med den her givne For- 
klaring. Fra Regelen om, at Storthingets Beslutninger tilt-range 
Kongelig Sanction for at blive gyldige, undtager nemlig denne § 
Beslutninger, der enten aldeles ikke kunne fattes paa den i § 76 
bestemte Maade (see lit. f, der nsevner Beslutninger, hvorved 
Odelsthinget ssetter Odelsthinget eller Andre under Tiltale), eller 
som ialfald ikke hensigtsmsessigt kunne gives Formen at Lov (lit. 
a, c og d). Heraf synes det strengt taget at folge, at § 82 
allerede i Committeens Forslag inna have hvilet paa en stiltiende 
Forudsaetning om, at Storthinget havde det i sin Magt at fatte 
Beslutninger i andre Former, end de i § 76 for Lovbeslutninger 
bestemte, og at Kongen ogsaa havde en Sanctionsret udenfor den, 
som § 79 hjemlede ham til disse. Det maa ogsaa indrommes, at 
de nu i § 82 indeholdte Forskrifter fra den her omhandlede Side 
ikke staae i god Sammenhamg med det ovrige Indhold af Com- 
mitteens Forslag, saaledes som dette fremstiller sig efter den her 
givne Udvikling. Men deri ligger dog ingen Grund til at drage 
dennes Rigtighed i Tvivl. Den paapegede Mangel paa Sammen- 
h®ng har nemlig sin tilstrfekkelige historiske Forklaring. Con- 
stitutionscommitteen, som er bleven opm^rksom paa, at Regelen 
