211 
Kriliske Beinerkninger angaaende Belydningeii af Pvthagoreernes Tallare. 
Af M. J. lonrad. 
(Se Side 195.) 
Naar man naevner Pythagoras og pythagoreisk Philosophic , saa 
er det, alt efter Platon og Aristoteles, blevet almindeligt dertil 
naermest at knytte Forestillingen om en eiendommelig Tallaere, 
hvori paa en eller anden Maade Tilvaerelsens sidste Grunde eller 
almindeligste Love sknlde vaere at soge. Man bar maaskee van- 
skeligt nok ved at gjore sig en tydelig Tanke om denne Tallenes 
Betydning, og allerede Aristoteles ivrer imod at lsegge noget saa 
Absolut i dem; man er derfor ofte tilboielig til at betragte Py- 
thagoreismen som et forunderligt Svaermerie ; men man har dog 
i Regelen vseret enig i at ansee som historisk Kjendsgjerning, 
deels at Pythagoreerne visselig tillagde Tallene en saadan Betyd- 
ning, deels at netop dette udgjorde Hovedpunctet i deres philo- 
sophiske Theorie. 
I den sidste Tid har imidlertid Roth i sit beromte Verk 
?? Geschichte unserer abendlandischen Philosophies sogt at svsekke 
begge disse Paastande, ja at stemple dem som ganske forkastelige 
Fordomme, der kun skulde have sin Grund i grove Misforstaael- 
ser og en bundl0s Hyperkritiks Tungnemmethed. Efter hans 
Mening 1 er hiin „tilsyneladende mystisk dybsindige Deel af Tal- 
leeren oprindelig langt fra at danne en selvstaendig eller endog en 
Fundamental-Disciplin, hvoraf den pythagoreiske Lsere skulde 
udlede sine Grundideer, men afhaenger meget mere aldeles af 
Ideekredsens ovrige Dele ... Et neiere Bekjendtskab med den 
pythagoreiske Ideekreds og dens Skrivtlevninger laerer nemlig 
snart, at disse Tal i den aeldre pythagoreiske Skole lige indtil 
Platon inclusive kun ere symbolske Betegnelser af Gjenstande, 
hvilke disse Tal eiendommelig tilkomme, ganske ligesom vi ogsaa 
betjene os af lignende Talbetegnelser og f. Ex. tale om det onde 
1 Geschichte unsr. ab. Phil. 2ter Bd. S. 870 fgg. 
14 * 
