212 
Syvtal, fordi vi tselle syv Dodssynder, eller om de Tolv, og der- 
ved forstaae de tolv Apostle. Saaledes ere ogsaa de disse Tal 
tillagte Egenskaber og Prsedicater kun Egenskaber og Prsedicater 
for de ved Tallene betegnede Ting og som saadanue strax for- 
staaelige og begribelige; saaledes bliver f. Ex. Aanden betegnet 
som Eenhed, fordi den ikke mer'e er sammensat af yderligere 
forskjelligartede Bestanddele, men betragtes som fuldkommen 
eensartet og enkelt; Materien derimod heder Tohed, fordi man 
tsenker sig den sammensat af to forskjelligartede Bestanddele, 
Jord og Vand, eller det Uendeligtstore og det Uendeligtsmaae. 
Kun altsaa fordi ved Eenlieden forstaaes Aanden, ved Toheden 
Materien, tilkommer Eenheden vaesentlig Activitet, Tolieden vse- 
sentlig Passivitet, fordi nemlig Aanden tsenkes som vaesentlig 
virksom og skaberisk virkende, Materien derimod som vaesentlig 
lidende og optagende i sig Aandens skaberiske Indvirkninger .. . 
Ikke af Tallenes Natur selv, men af de ved Tallene betegnede 
Gjenstande, ere altsaa de Tallene tillagte Prsedicater tagne.“ 
Denne Roths Synsmaade, som vi have foretrukket at anfore 
med hans egne Ord,' vilde, om den skulde befindes at vsere den 
rette, vende op og ned paa vort hele Begreb om Pythagoreismens 
Vaesen, ja om den aeldste graeske Philosophic i Almindelighed. 
Sporgsmaalet er i egentligste Forstand etPrincip Sporgsmaal. Vi 
kunne nemlig overhoved ikke engang lade Py thagoreismen gjselde 
for en Philosophic, medmindre den har et Printip, medmindre 
den opsoger Noget, hvori den saetter Tingenes Vaesen og sidste 
Giund, hvoraf altsaa Tingene ere at forklare. Nu folger det af 
Principets Begreb, at dets Bestemmelser ene maae ligge i det 
selv og ikke hentes fra ydre Ting og deres empiriske Egenska¬ 
ber, medens snarere omvendt Tingenes Egenskaber af hine Prin¬ 
cipets eiendommelige Bestemmelser maae vsere at udlede og deri 
have sin sidste Forklaring. Et saadant Princip for Pythagoreis- 
men har man hidindtil fundet i Tallene. Deraf flod nu, at Tal¬ 
lenes Egenskaber maatte betragtes som principale og dem oprin- 
deligt tilhorende, hvorimod Tingenes Egenskaber maatte vsere af 
afledet Art og netop — som til sin sidste Grund — vsere at hen- 
