214 
thagoreismus og en senere Omtydning deraf, der kan vmre fore- 
tagen af Aristoteles’s egne Samtidige og Platons umiddelbare Di¬ 
sciple. Ved det forste Punct, som af Roth kun loselig er 
henkastet, ville vi heller ikke videre dvaele, men kun bemerke, 
at uagtet vi vistnok ikke ville opstille det som et Troespunct og 
et Axiom at have ubetinget Tillid til Aristoteles i hans Polemik 
(hvdket vi blandt Andet kunne Imre af hans Forhold til Platon), 
saa er han dog angaaende den rnldre Philosophies Historie der, 
hvor umiddelbare Kilder svigte, uden Sammenligning det sagkyn- 
digste og i enhver Henseende paalideligste Yidne, vi besidde, og 
fra hvem vi ikke uden tvingende Grunde kunne vige, naar vi ikke 
vdle udssette os for at komme aldeles paa Vildstraa. Vi kunne 
saameget heller forbigaae dette Punct, som Roth i dette Tiltolde 
jender, at en veesentlig Omtydning af Pythagoreismen virkelig 
har fundet Sted og endog stutter Tanken om en Modscetniny mel- 
em den wldre og den yngre Opfatning rcesentlig paa Aristoteles’s 
eget Vidnesbyrd, Dette maa da fremfor Alt unders^es. 
UOUIieae ae Imgs Vsesenhed 
,,hiaai , stutter her Roth. canm-a 
og Substants, om hvilke de 
