217 
kunnet anfore for sin eiendommelige Paastand. Vel appellerer 
han ogsaa til et orphisk Digt, der efter ho ns Mening skal inde- 
holde den oeldste fra Pythagoras selv stammende Fremstilling af 
Talsymboliken; men der skal ikke stor Skarpsindighed til at see, 
at deri ingenlunde ligger det Beviis, som soges, selv forudsat 
Stedets pythagoreiske Egthed, som vi her ikke videre ville under- 
soge. Vi skulle anfore det ordret efter Roths egen Overssettelse: 
„Vaer os naadig, hoilovede Tal, som har frembragt Guder og 
Mennesker, hellige Fiirfoldigbed, du som indeholder den evigt 
strommende Skabnings Rod og Kilde! Thi det guddommelige 
Urtal udgaaer af den ublandede Eenheds Dybder, indtil det kom- 
mer til det hellige Fire; dette foder da Altets Moder, det altop- 
tagende, altomgrsendsende, forstefodte, aldrig afvigende, aldrig 
trsettede, hellige Tital , der holder Altets Nogler, der i alt er Ui- 
tallet ligt a l . 
Heraf mener nu Roth det er ioinefaldende, „at her aldeles 
ikke kan tsenkes paa Tal i ssedvanlig Forstand, da megetmere 
Guddommen selv betegnes som „Tal,“ guddommeligt Urtal, fordi 
den er sammensat af et Antal guddommelige Urvsesener og dan- 
ner „en Fiirenighed,^ „en Tetraktys. a Men det Yderste, som 
man her kan indromtne, er, at den anforte Paakaldelse af de 
hellige Tal til Nod kunde forstaaes som Roth vil, forudsat at 
man forresten ikke vidste Noget om Pythagoreernes Talviisdom, 
men ingenlunde at den indeholder noget Beviis for en anden Op- 
fattelse, end den, som man af andre Kilder kjender. I og for 
1 Retli har af flere Kildesteder sammenbragt falgende Text: 
"Rath, X’iSifJ.’ aptO’pi, kcltz? fj.axapcov, Tuaxsp av&pov, 
TsTpaxxuc £aOiir), tutqyttjv p £w[J.a t i'xouaroc 
’Asvaou <puafc«e* rcpoWt yap 'O'sioc apihp.oc 
MouvaSoc ix xsuO’jj.wv oc ax^paTOU, Ssv av ixrjTai 
Tsxpa5’ iizl t] tIxs jj-tqttsp a mmuv 
IlavSexsa, Tcp&ffflsipav, opov tzz p f . tz&gi Ttd'stjav, 
"Atootuov, axap-ar/jv, SexaSa xXsfouaf jj.iv ayvijv, 
KVf)8oux°v TcavTtov. otpt\fjJ.<3 hi vz Tcavr stcsoucs. 
