218 
sig kunde vel den „hellige Fiirfoldighed“ betegne et andet V®- 
sen (sirspav wa <pu<jtv), der saaledes kun var aenigmatisk antydet; 
men ustridigt ligger det endogsaa nsermesfc — i Overeensstem- 
melse med den forresten eenstemmige pythagoreiske Tradition — 
at forstaae derved Fiirfoldigheden selv (aurqv nqv TetpaxTuv). At 
den betragtes og paakaldes som guddommelig, ja som Guddom- 
men selv, ja at det hele Udtryk har et vist mystisk-theologisk 
Prseg, er sandt nok; men dette hindrer ikke, at netop Tallet an- 
sees tor det Guddommeliges eget Grundvsesen. Det er just 
Tallet, der her bliver dyrket, som det, der udgjor Tingenes 
inderste og vaesentligste Grund, og denne hele Invocation danner 
saaledes netop et Beviis for den overordentlige Betydning, som 
Tallene allerede da tillagdes. (Om Udtrykkets theologisk-mystiske 
Farve forresten senere noget Mere). 
Men lade vi end Pythagoras’s egen personlige Opfattelse, 
om hvilken vi have altfor liden sserskilt kildemaessig Kundskab, 
staae ved sit Vferd, saa maa man tilstaae, at Roth selv ikke er 
kommen vidt med at holde hvad han anseer for j,Usands^ borte 
fra den aeldre, egte „italiske“ Pythagoreismus, aldenstund' han 
strax efter mdrommer, at allerede med Telauges , Pythagoras’s 
Son, en vsesentlig Omtydning af Principet indtraadte, idet nil „Tal- 
begrebet blev opfattet i en ganske anden, for det orpliiske Digt 
fremmed Betydning, nemlig i den reent formalt-mathematiske. tt 
Og det uagtet Telauges’s Skrivt skal vaere forfattet under Be- 
nyttelsen af Faderens efterladte Papirer og kun som en Bearbei- 
delse af dennes Ideer, hvoraf Roth endog vil forklare den Om- 
staendighed, at dette Skrivt af den senere Oldtid saedvanligviis 
tilskrives Pythagoras selv. Merkeligt er det ogsaa, at i det Ci- 
tat af Pythagoras, hvormed Telauges’s Skrivt begynderS og hvori 
Roth endnu finder det egte med det orphiske Digt overeensstem- 
E9a So ray oucjiav atSiov sfvat [lev ap^av 7rpo [lad's oraTav 
T< °, Tuavroc: <*>pavu xa? yae xai rac fieratu tpuaio*, Sxi Se xa l dsk> v 
xa. xa' Saijiovwv Siajxovac p j a mbl. de Vita Pyth. s. 146 
fin. p. 308, ed. Kiessl. 
