222 
op 1 Bestemtheden; thi forsaavidt der er en her ikke opgaaende 
Rest, da tilhorer denne endnu blot Forestiliingen. A1 den Sgy 
som man lige til de sidste Tider endnu har for ligesom at over- 
give sig til Tankebestemmelsen og at tabe - som man mener- 
alt substantielt Fodfaeste, er igrunden kun Forestillingens — i 
sidste Instants den sandselige Naturs — Modstrreben mod at un- 
derordne sig Begrebet og Aanden. 
Vi indromme gjerne, at Talbestemmelsen fra forst afhar vaeret 
tenkt preedicativ, og at ialfald kun en dunkel Forudahnen af dens 
selvstsendige Betydning har fort til at udhmve den og endog i et 
forkortet Udtryk at srntte den istedetfor en dertil knyttet substan- 
e orestilling. Men denne Betragtningsmaade er endnu ganske 
uphilosophisk; philosophisk blirer Talbehandlingen forst da, naar 
man vover at fastholde Tallet i og for sig som det Vmsentlige, 
som Sagens egentlige Substants og Kjerne. Dette vigtige Tan- 
kefremskndt er det nu netop, som eenstemmigt tillages den 
pythagorexske Skole, og vi mene , al Sandsynlighed taler for, 
at det som afgjorende forSkolens hele videnskabelige Betydning, * 
aUerede sknver sig fra dens Stifter, hvis Aandso.erlegenhed des- 
en Z J Tft S f ° r ^ 8t ° r ’ at han j «dmerketGrad 0*ldt som 
Lnde r H ™ d der ^tmiJL gjen- 
Z ’ Cr at f0rS ‘ V6d hiiQ <****6 * Talle- 
go'as Z mng a Pyth ^ 0rei — en PMosopkie, og at Pytha- 
kan betraZ Z Ta “ ke Sk&1 frakjendes ha m, vel maaskee 
Z IT: T Tr af et mor ^-poli«sk Forbund o. s. r., 
kun vil faae°R ? PhiIoso P hi e, der benaevnes efter ham, netop 
Forestillineen n VIZ ** Ep0nymos - S kulle ri beholde 
soph saa maa m * Som den store > epochegjorende Philo- 
Md ' e " d,g »»• •• med hvor lide. 
,r T,nke e - d har ’« " driu ''- 
tatbel s « P “ “ “■ “ de “ den 
pS ‘Pl!r h “ 0|> '“ ,el8e ' *« »itt ret h.„„ Skole en 
mds i Philosophiens Histone. 
er Intet Ive p ^ imidlertid her mdromme. For det Forste 
n or, Ja det er endog af mange Grande hoist sand- 
