19 
antihseretiske Tilssetninger til Symbolet, idet disse lettelig selv 
kunde sjnes at indeholde en eller anden haeretisk Vildfarelse og 
derved fremkalde denne Vildfarelse hos svage ubefaestede Gemyt- 
ter og fornemmelig tjene Haeretikere, der hyldede den, til Skal- 
keskjul, give dem Vaaben i Haenderne mod den kirkelige Sand- 
bed og hjaelpe dem i at forfore de Enfoldige og ved alt dette 
vanskeliggjore de rettroende Kirkelaereres tunge Kamp imod Hae- 
resien. Han fandt derfor, at det var rigtigst at afliolde sig fra 
at indfore saadanne Tilsaetninger i Daabsbekjendelsen eller ialfald 
igjen at Qerne dem, naar de Haeresier, hvis Udbredelse i Kirken 
de vare bestemte til at modarbeide, vare aandelig overvundne, 
og de Haeretikere, hvis Indsnigen de skulde forhindre, udelukkede 
fra den katholske *Menighed, havde sluttet sig sammen til usle, 
vegeterende og lidet farlige smaa secteriske Samfund.^ 
didisse majores et invisibilem JPatreni et impasstbilem dixisse. Constat enim Filixtm^ 
non Patrem in carne natum et ex carne natuTn^ et ex nativitate camis Filium vist- 
hilem et passibilem factum. Qu antum autem sped at ad ill am deitatis im- 
mortalem substantiam, quae una ei eademque cum Patre est-t ibi neque 
Pater, neque Filius, neque Spiritus sanctus invisibilis aut passibilis 
creditur. Secundum vero dignationem carnis assumtce Filius et visus 
et passus in carne est. Quod et propheta (Baruch i Bar. 3, 35 — 37 Vulg. 
36-38 LXX) prcedixerat, ubi ait: „„Hic Deus noster, et non reputabitur alter ad 
eum. Invenit omnem viam disciplince et dedit earn Jacob puero suo et Israel dilecto 
euo. Post hcec in terris visus est et cum hominibus conversatus est. 
‘ Dette var paa Ambrosius’s Tid Tilfseldet med de Monarchianere eller Antrini- 
tariere, imod hvilke Ordene invisibili et impassibili Qve rettede: Sabellianerne eller 
snarere Patripassianerne, hvis Blomstringstid var det overhovedet ved mange- 
haande monarchianske eller antitrinitariske Bevsegelser og den kirkelige Kamp 
derimod udmmrkede tredie Aarhundredc, hvorfor den anforte Tilsaetning vel al- 
lerede daterer sig fra denne Tid eller naermere fra dens ferste Aartier. Dcngang 
havde nemlig Patripassianismen en Tid lang fundet megen Indgang i den ro- 
merske Menighed og endog i mere eller mindre Grad.vundet nogle romerske 
Biskoper (Victor, Zephyrinus, Callistus) for sig (s. det Tertullian tillagte Sknft 
adversus omnes hcereses c. 8 sml. med adv. Prax. c. 1 og is®r Hippolytus s Phi 
losophumena 1. 9 c. 7. 11. 12). Fra Rom af, Occidentens og speciel Italiens 
Hovedmenighed, bleve da vel ogsaa andre italienske Menigheder o^, iblandt dem 
den i Aquileja hjemsogte af Patripassianere, hvad der bevsegede denne Sidste til 
at optage imod disse de anforte Ord i Daabsbekjendelsen Saaledes lader det 
