225 
Sporene af Kristian Fredriks egen Deltagelse i disse Bestrse- 
belser eller 0nsker for at bevirke en stor Forandring i Naboriget, 
ere naturligvis med Omhyggelighed udslettede og tilintetgjorte, ef- 
terat de fuldstsendigen mislykkedes. Alligevel ere de opbevarede 
i Samtidiges tro Erindring. Jakob Aall bavde den 23de April 
en Audiens bos Prins Regenten, hvis Samtale ban bevidner at 
han strax nedskrev i sin Dagbog. Prinsen ytrede deri til J. Aall, 
som ban vel maatte vide ikke borte til bans varine Tilbsengere, 
sit Haab om at blive valgt til svensk Tronfolger, dersora noget 
tilstodte Karl Joban. (Aalls Erindr. 3 D. S. 94). De for Histo- 
rien i den sidste Tid aabnede rige Skatter fra de svenske Arki- 
ver oplyse om det rimeligvis vigtigste Skridt, som den norske 
Styrelse gjorde for at dette Haab skulde blive til Virkeligbed. 
Det var Grev Schmettaus Sendelse fra Kristian Fredrik til 
Karl den 13de. Foruden denne Hands Stilling som kommande- 
rende General og dansk-tysk Adelsmand, bavde ban ogsaa ved 
Krigstjeneste i den franske Hser i Syvaarskrigen erhvervet sig 
Egenskaber, som maatte vsekke Agtelse ved Sveriges krigerske 
og aristokratiske Hof. Oldingen bavde ogsaa endnu bevaret den 
Ungdommens Aandsfriskbed, bvorpaa ban endog senere i dette 
Aar, ved den svenske Oberst Ecks Forsog paa at udvide de ved 
Konventionen i Mos erbvervede Rettigheder, fik Anledning til at 
give Reviser. Men det gik den norske Regjerings Gesant til 
Stockholm ligesom dem til London. De erkjendtes ikke som 
saadanne. De fik altsaa ikke Foretr^de bos nogen Konge og 
saaledes ingen Anledning til at vise nogen Dygtighed. Men dette 
var netop Hovedsagen, bvorom der tvistedes, enten det som var 
foregaaet i Norge skulde anses som lo^bgt og altsaa den dei 
oprettede Regjering nyde en erkjendt Styrelses Rettigheder, 
ler det skulde betragtes som Opror af Personer, der ikke bavde 
Ret til at handle, som de bavde gjort. Af denne Grand 
loaa det vel anses for uklogt af en ny og tvivlsom Sty 
afsende saa hojtstaaende Sendebud til fremmede Hoffer som 
Schmettau og Ankerne. Deres Rejse faar nodvendigvis enHojti- 
delighed og en Offentlighed, som strax fremkalder en^afgioren e 
