3 
Det er almindeligen anerkjeudt, at Voealen i er Stammeu toi* 
det relative Pronomen i Sanskrit, medens s og r kun ere Nomi- 
nativ-Endelser i Masculin. Samme Function har 5 i det med det 
ibid No. 1254 . ... sun: sin: in: itapisk : o ustr i Krikum ; ligesaa No. <99 og 
1194; jas ibid, No. 1537 .... sa Haxaltr ias: sor. van. Tanmaurk ala auk Nur- 
viak auk t .. kristno ... L. laser her ies, men paa Stenen, som er afbildet i 
Annalf. nord. Oldk. for 1852, staaer tydeligt ias. Dannevirke-Stenen:.. Skarfia: 
sin: himpika: ias: uas: farin: uestr: . . . Nord. Univ. Tidsskrift IV, 1 H. S. 78. 
L. No. 1548 _ filaka * sin * Ias * varp * taupr -; jar ibid. No. 1115 .... 
fapur. sin. iaR. stranti. a. Kautaun. sun. iaR. buki . . . .; No. 1180 ... . ntupur 
brupur. sin. Ia R . eotapis. austr. i Krikum ; No. 1406 ... . Helka: sun : sin: ia R : 
turknapi. . .; ligesaa No. 1184, 1346, 1484. I sin Omskrivning af Indsknfterne 
bruger Liliegren snart lidet snart stort Begyndelsesbogstav i disse Pronominer, 
og synes i sidste Tilfalde derved at antyde, at have antaget Ordet for et De- 
monstrativ, beslagtet med det gotiske is. Men, ihvorvel man nok torindremme 
disse Smaaords oprindelige Slsegtskab med det lat. og got. is, ligcsom i Sanskrit 
saavel det relative jas som det demonstrative idam gaae ud fra samme Rod t, 
saa kan dog i det oldnorske Sprogs historiske Tid nseppe nogen demonstrati 
Brug af dem paavises, hvorfor Ditrich i sin Runen Sprach-Schatz nok har Ret 
i at erklsere dem for relative. Dette bestyrkes ogsaa derved, at der umiddclbar 
foran samme ofte gaaer et Demonstrativ, hvortil is o. s. \. refcrerer si„ f. E. 
L. No. 1479: .... Pan is vas tribin ... Da det asldre Rune-Alphabet har et 
faelleds Tegn for Yocalerne e og i, kunde man t*nke sig, at de Ord, som L. 
omskriver som is og ir, kunne have vseret udtalte es og er og saaledes 
have vseret forskjellige fra de i Bogliteraturen forekommende Relath forme 
Men Eleerheden af de citerede Runebtene have Ord, hvori e lasses i Ls. Om 
skrivninger, hvilket giver Anledning til at autage, at Indskrifterne eie 
med stungne Runer, hvori der skjelnes mellem e og u Hvad Formen jan an 
gaaer, da forekommer den som relat. Conjunction og synes at staae 
Forhold til jas, som lat. quum (formet som Accus.) staaer til qui, . aafrem 
No. 605 . . .$lan hon varp taupr a Kriklanti. .... og No. 1492 Ian han varp 
taupr o Svo .... tor overssettes: quum mortuus erat. I logisk Henseende 
her, som paa lignende Steder, en Tidsangivelsc passe meget bedre end 
versativ Sietning. At Tidsangivelse ogsaa forekommer i lignende Forbindel&e, 
sees f. Ex. af den i 1850 ved Aarhus opdagede Runesteen, hvor, efter Anforsel 
af deres Name, af livem og for hvein Stenen var reist, der tilfoies: po(e\\. pa): 
konungar: barp U sk.“ Ant. Annal. 1852-1854. S. 390. Dog maa jeg indromme 
Muligheden af, at ian her kan vsere identisk med en i Betydningen men. 
1484 staaer ian som Nominat. ligesom en: .... brupur. sin. Ian varp. tup 
.... og i No. 486 t» paa samme Maade: .... In * varp taupr .^ ^ 
