4 
Nordiske nser beslsegtede Gotiske og tor derfor vel antages i seld- 
gammel Tid at have tjent som Betegner af det samme Forhold i 
det nord. Sprog, og forst ef'terhaanden at vaere bleven fortrsengt 
af r. Flere Ord, som ende paa s efter en Consonant, minde om 
en Tid, da Masculinendelsen i Sing, i Oldn. var s f. Ex. hals, 
hams, kram, fax, o. s. v. 
At Bogstavet r ogsaa af Runeristerne er behandlet som 
Flexionsmserke, vel snarere fordi det udtaltes' lidt forskjellig fra r 
i btammeord, end fordi det erkjendtes for Casusmserke, antydes 
derved, at det i Formerne ir og jar oftest er betegnet med Ru- 
uen /k '5 der smdvanligen (om end ikke constant) bruges som 
Casus-Betegner, medens Runen R ellers bruges ikke alene i Ords 
Begyndelse og Midte, men ssedvanligen ogsaa i Enden, naar Bog¬ 
stavet r horer med til Ordstammen. 
Skulde Nogen nsere Betsenkelighed ved at antage s og r som 
forhserdede Nominativmserker, da seer jeg mig istand til at anfore 
talrige Exempler paa lignende Forhaerdelser fra mange indo-euro- 
paeiske Sprog. Det tor vsere tilstriekkeligt at an fore folgende: 
at norske Dialecter: snior’e ~ oldn. snjo-r , Snee; skor, Sko ; 
kumtr, Kunst; Ijaar , Lja, Lee Ac. I Fransk: jits ■--= lat. filius, 
Son; puits = lat. puteus, Brond; Hen = lat. rem, enTing; aucun 
= L aliqtem , nogen &c. I Tydsk paaviser Grimm deut. Gram. 
II. S. 275 Here Exempler paa Ord, endende paa s, hvorom hail 
siger: „Man kbnnte in einigen Wortern ein verhartetes kennzeichen 
des masc. erblicken.“ Allerede i det seldgamle Zendsprog paavi¬ 
ser Bopp Bibeholdelsen af Nominativendelsen i forste Deel af 
Composita. See Vergl. Gram, (lste Udg.) S. 1425 fc og Monatsber. 
der k. Akad. d. Wissensch. Marz. 1848 S. 135. * 
Om forhserdede Nominativendelser i de keltiske Sprog siger 
den bekjendte Lingvist, A. Pictet, i Journ. Asiat. III. 8. T. I. p. 
423: „Det charachteristiske Nominativsuffix i Singularis (i Sanskrit) 
s) er aldeles forsvundet, som saadant, fra de keltiske Sprog. 
Hvad der dog beviser, at de i gammelTid have besiddetdet, er, 
at det endnu existerer i et lidet Antal af Ord, hvori det paa en 
Maade har forstenet sig.^ 
