47 
interesse, og han efter sin Stilling fremfor Nogen maa ansees 
haevet over alle Partiin ter esser, skulde Eneherredommet ogsaa i 
Regelen synes bedst skikket til at fremkalde Folkets sande Fri- 
hed, ved saa vidt muligt at hemme al fordaervelig Udskeielse, 
fremme al forholdsmaessig Udvikling, og haandhaeve den fornodne 
organiske Enhed og Ligevsegt i det Hele. Men Erfaring viser, 
at man sjaelden faaer en Enehersker, der baade fra Viljens og 
Evnens Side er Kaldet voxen, inedens Folkene som oftest ere 
ilde tjente med sine uindskraenkede Fyrster. Imidlertid er Intet 
derved at gjore, saa laenge Folket ikke bar opnaaet saa megen 
Modenhed, at det kan danne sig en hensigtsvarende Modvaegt mod 
Fyrstens Misbrug af sin Myndighed, eller saa snart det under 
demokratisk Anarchi, aristokratisk Oligarchi eller monarchisk 
Tyranni er sunket saa dybt, at det ikke laenger har Evne eller 
Vilje til fornuftig Deltagelse i Styrelsen. Under saadanne Om- 
staendigheder er Eneherredommet almindeligviis den tjenligste Re¬ 
gjering, og kan, naar det udoves af en klog og retsindig Indeha¬ 
ver, i kortere Tid udrette Mere til Folkets Opkomst, end hvil- 
kensomlielst anden Regjering. Hvilken Regjeringsform der under 
andre Omstaendigheder skal kunne ansees som den tjenligste, 
beroer saa vaesentlig paa Forholdenes saeregne Beskaffenhed i 
ethvert Samfund, at intet Naermere derom i Almindelighed kan 
opstilles som Regel. Den bedste Hjemmei forUdovelsen afStats- 
magten — paa mulig Maade overdragen eller i fornodent Fald 
anmasset — er dens Overensstemmelse med Fornuftens Fordrin- 
ger, en Hjemmei, som den formeligste Adkomst ikke kan erstatte; 
thi Fornuftens Antonomi er den eneste sande Souverainetet, hvorom 
<lar efter religiosmoralsk Retsanskuelse kan vaere Tale, og under 
hvis Udovelse af en factisk bestaaende Regjering man derfor al- 
aiindeligvis ogsaa boier sig, naar man ledes af det rette Instinct 
■ medens Folkesouveraineteten er en selvskabt Afgud, som kan 
vaere bekvem nok til Maengdens Mystification, hvor man finder 
sin Begning derved, men som dens hoirostede Bekjendere ellers 
selv aabent nok fornegte paa samme Maade, som Ordsproget: 
TjFolkets Rost er Guds Rost u snart paaberaabes snart bespottes 
