- 
ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:0 8. 13 

Under den sednare resan, 1872—3, hade NORDENSKIÖLD 
ämnat att övervintra på Sjuöarna vid 80° 40' N. lat., den 
nordligaste säkert kända fasta jordfläck till hvilken människor 
då ännu bevisligen hunnit (jämf. noten ? a föreg. sida); samt att 
därifrån under vintern företaga en resa på isen sa langt som 
möjligt; men svårt väder hindrade detta förslags verkställande 
och tvingade expeditionen att i September 1872 stanna uti 
Mosselbay pa nordkusten, nära 80” lat. (egentl. 79° 53') samt 
att där tillbringa vintern; den kvarblev där ända till Juli 1873. 
— Detta hinder var väl en motgång med avseende på ett av 
resans ändamal: att framtränga mot nordpolen, men genom de 
resandes flit och ihärdighet blev den, om icke förmanlig, atmin- 
stone icke skadlig emedan tillfälle gavs att under vintern grund- 
ligare undersöka norra kustens naturalster, klimat m. m. Det 
förstås av sig sjelv att djurvärlden ej mycket kunde undersökas 
under en stor'”del av vintern enär vid 80° lat. ett ständigt mörker 
råder under hela 4 månaders tid, eller ungefär från d. 20 October 
till d. 20 Februari, då solen ständigt är dold under horizonten. 
Men det korta dagsljuset näst före och efter nämnde tid bolev sa 
mycket flitigare begagnadt. Dessutom företog NORDENSKIÖLD med 
Löjtnant PALANDER och flera man av besättningen om bord, till 
fots, från d. 24 April till d. 30 Juni, en vidlyftig, högst in- 
struktiv långresa, under hvilken det visade sig att en vandring 
norr ut på isen, denna vintern skulle ha varit omöjlig. Han 
färdades på landet och på isen med biträde av båtar, hvilka 
drogos såsom slädar, till Phipps-ö, nordligast bland sjuöarna 
(81° 41"); därifrån till N.O. delen av »Nordost-landet», hvars 
kuster bestämdes och kartlades och hvarest ett stort antal Renar 
samt Isbjörnar och talrika Vattenfoglar emot förmodan träffades; 
vidare över inlands-isen till Wahlenbergs bay, 79” 40' vid 
Hinlopen strait, samt över detta sund och över land åter till 
Mosselbay. Vandringen pa Nordostlandet var särdeles vadlig 
genom svårigheter av flera slag och isynnerhet genom inlands- 
isens brustna beskaffenhet med talrika, breda, flera 100:de fot 
djupa remnor som avstängde fortkomsten men oftast voro full- 
