ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:o 0. 49 
— munnen — och i följd häraf vexelvis sänka och höja sin egen 
ton, så att denne motsvarar än den ene, än den andre af grund- 
tonens öfvertoner. Desse genom resonansen förstärkta öfvertoner 
framträda då ur klangmassan och gifva at denna en egendomlig 
karaktär eller färg. I denna omständighet ligger, enligt HELM- 
HOLTZ, hemligheten af vokalklangen, hvilken nu är afslöjad. 
Hos röstorganet äro ljudrörets starkaste resonanser eller, 
hvilket här vill säga detsamma, de starkast ljudande öfvertonerne 
olika för olika vokaler, men i samma vokal alltid desamma. 
Detta förklarar huru vokalen kan under alla omständigheter, 
orundtonen ma vara högre eller lägre, bevara sin egendomliga 
klangfärg. De starkast ljudande öfvertonerne kallas af HELM- 
HOLTZ vokalkaraktäristikor, enär det är hufvudsakligen af dem 
som det specifika vokal-ljudet beror. 
I vokalerne u, o, (4) och a bildar ljudröret ett odeladt rum. 
En hvar af dem har blott en karaktäristika. I ö, y, ä, e och 
2 höjer sig tungans rygg mot gomhvalfvet och afdelar ljudröret 
i två olika stora rum, som förstärka hvar sin öfverton. En 
hvar af dessa vokaler har alltså två karaktäristikor, som ljuda 
samtidigt. Karaktäristikornas konstanta tonhöjd är för 
u: f 
ob) 
a: b" eller d” 
ö: eis” och f 
23 SK OM 
3 ©. ON 
es u oe it 
08... OM 3% 
Derjemte anmärker HELMHOLTZ, att hvarje vokal klingar 
fullkomligast när dess karakteristika ligger endast litet högre än 
grundtonen, på hvilken den talas eller sjunges. 
Sjelf resumerar HELMHOLTZ sin framställning i följande 
ord: »Vokalklangen skiljer sig alltså från de flesta musikaliska 
instruments klang derigenom, att styrkan hos öfvertonerne icke 
beror af ordningsföljden, utan af den absoluta höjden. När 
Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh. Årg. 31. N:o 6. 4 
