50 Vv. QVANTEN, NÅGRA ANMÄRKNINGAR VID HELMHOLTZ VOKAL-LÄRA. 
jag sjunger t. ex. vokalen a på noten Es, så förstärkes tolfte 
deltonen i klangen, b’, och när jag sjunger samma vokal på. 
noten b', så förstärkes andra deltonen i klangen» (äfvenledes b”)!). 
De bestämningar, som ingå i HELMHOLTZ’ vokal-lära, kunna 
dock icke vara i alla afseenden riktiga. Dels strida de inbördes 
mot hvarandra, dels strida de i manga fall mot verkligheten, 
ett förhållande som i icke ringa mon bestyrkes af HELMHOLTZ' 
egna lakttagelser. 
Här följa, till en början, några anmärkningar, som grunda 
sig på öfvertonernes förekomstsätt. På förhand erinras, att 
skilnaden mellan tal- och sang-rösten är endast den, att grund- 
tonen dominerar klangen vida mindre i talet än i sangen, att 
talets grundtoner ofta ligga hvarandra mycket närmare än sån- 
gens och alltså äro flera till antal, samt slutligen att talet rör 
sig merendels blott på röstens midteltoner, hvaremot sången tager 
i anspråk hela tonomfanget. Här, liksom hos HELMHOLTZ, tages 
i betraktande hvarje röstarts hela tonomfång, enär vokalbildnin- 
gen måste försigga i sången lika väl som i talet. 
Har, sasom HELMHOLTZ säger, vokalen u konstanta karak- 
täristikan f, sa följer häraf, att u icke bör kunna bildas pa 
högre grundton än F. Lägsta öfvertonen hos Fis är nämligen 
fis, som redan ligger ett halft tonsteg ofvan om f, och ju högre 
uppför skalan man stiger, desto lägre nedan om grundtonernes 
öfvertons-områden måste naturligtvis f sjunka. Af samma slags 
skäl bör vokalen o, med karaktäristikan b', icke kunna bildas 
på toner som ga öfver b. En sopran, hvars tonområde begynner 
t. ex. med c', skulle sålunda alls icke kunna åstadkomma voka- 
lerne u och o. Verkligheten och HELMHOLTZ sjelf intyga mot- 
satsen. HELMHOLTZ yttrar: »Pa b' kunna t. ex. qvinnoröster 
ännu beqvämt bilda alla vokaler fulltonande» 2). Verkligheten 
visar, att sopranen kan sjunga nämde vokaler ändå mycket högre 
upp. Men häraf följer äfven otvifvelaktigt, att f och b' icke 
kunna vara vokalerne uw's och o's konstanta karaktäristikor. 
') H. HELMHOoLTZ, Die Lehre von den Tonempfindungen, sid. 179. 
2) Anf. st. sid. 173. 
