52 V. QVANTEN, NÅGRA ANMÄRKNINGAR VID HELMHOLTZ VOKAL-LÄRA. 
taga sig bäst ut i röstens högre tonlägen, och sjelf anmärker 
HELMHOLTZ, att © klingar bäst pa de toner som ligga ofvanför 
b” 1), Vokalen ä, hvars lägre karaktäristika är d”, borde na- 
turligtvis icke kunna erhållas i sin fullkomlighet på toner som 
ligga högre än d'. En sopran, hvars tonområde begynner med £', 
skulle sålunda alls icke ega i sin makt ett regelriktigt bildadt 
ä. En hvar kan dock i verkligheten öfvertyga sig om att sopra- 
nen åstadkommer ett lika normalt ä-ljud som någonsin kontra- 
alten eller basen. 
Tager man nu ock i betraktande de högre karaktäristikorna, 
sa påträffas tonomraden, inom hvilka, enligt HELMHOLTZ” teori, 
ö, dä, y; e, t alls icke borde kunna erhållas. Ofvanför g” för- 
svinner äs och y's högre karaktäristika, g”, ofvanför cs” ös, 
m m 
cis”, ofvanför b” e's, b”, ofvanför d”’ es, d””. En sopran, som 
oar upp till e”, skulle alltså i tonerne gis’”—e” sakna bada ka- 
raktäristikorna för vokalerne ä och y, I d’—e” bada för ö, 
i h'—e” båda för e och i dis”—e” båda för i. Från och med 
tonen dis” skulle icke längre någon enda vokal kunna sjungas. 
Emellertid klingar i verkligheten icke blott 7 utan äfven e, y, 
ä, ö så högt upp rösten når, om ock i torde vara beqvämast i 
de högsta tonerne. 
Af det hittills anförda framgår, att HELMHOLTZ’ vokal-lära 
är oriktig så till vida, att vokalkaraktäristikorna icke kunna 
hafva den tonhöjd, han angifver. En fortsatt närmare gransk- 
ning af öfvertonernes förhållande till grundtonerne skall visa, 
att egenskapen konstanthet, som HELMHOLTZ tillägger karak- 
täristikorna, är en akustisk omöjlighet. 
För att underlätta en hastigare öfversigt af öfvertonernes 
förekomstsätt, följer här en tabell öfver oktaven c—c' med grund- 
tonernes första åtta öfvertoner. Alla dubbla förhöjningar och 
försänkningar äro utelemnade. 
e cis-des d dis-es e eis-f fis-ges g gisas a ais-b h-ces! his-e’ 
1. ce’ eis’-des’ d’ dis’-es’ e’ eis'-f fis’-ges’ g’ gis’-as’ a’ ais’-b’ h’-ces” his’-c” 
2. g’ gis’-as’ a’ ais’-b’ h’ his’-e” eis’’-des’’ d'” dis’’-es’’ e" eis’’-f’ fis’-ges’ a 
NN Anf. st. sid. 174. 

