SAF sm 
nn © 
ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:06. 53 
ce" eis’-des”’ d’ dis’-es’” e” eis’-f” fis"-ges”’ g' gis’/-as" a’ ais”-bl  h’-ces”' Chu 
e’ eis”-f” fis” g” gis” Aas bL Eh his eek reise dllisrdisuesi er 
g” Sa a’ als’-b” h” his’-e” eis’ -des”” Gl” dis’’-es’”’ e’’ eis” -£ fis’'-ges”’ ll 
hi h’-ees”” Cd eis’”-des”” a’ dis’’-es’”’’ eu pv fis””-ges'”” Si gis””-as'” Vill Hau 
ea’ eis’”’-des”” alt dis”’-es’” GYM [SS (SMA fis”-ges” g” gis” -as”” GV DISK huzresuul his'"-e” 
al dis”’-es’” el" IS Hi fis!” g” gis'”-as”” NM alsh”” h’”’ his’’-e”” eis””’-des”’”’ dn 
Antagom nu att vi bilda vokalen a i oktaven e—c'. Enligt 
HELMHOLTZ lära, som bestämmer a's konstanta karaktäristika 
till b” hos nordtyskar, till d” hos engelsmän och italienare, måste 
följande förhållanden uppsta. Bildadt på e’ utfaller a väl i hvart- 
dera fallet, ty bland c’s öfvertoner fins både b” och d”. Men 
på eis kan a bildas hvarken af nordtyskar eller engelsmän och 
italienare, ty här fins icke bland öfvertonerne vare sig b” eller 
d”. Efter denna lucka kommer a för engelsmännen och italie- 
narne åter fram pa d, som har öfvertonen d”, men icke för 
nordtyskarne, ty d saknar öfvertonen b”. Bland dis’ öfvertoner 
fins endast b”, bland e's endast d”, bland f's ingendera, bland 
fis’ endast b’, bland g's endast d”, bland gis’ ingendera, bland 
a’s ingendera, bland b’s(=ais) hvardera, bland h’s ingendera, 
bland ettstrukna c’s ingendera. Det besynnerliga skulle alltså 
inträffa, att vokalen a än försvinner, än åter träder fram, efter 
mellanrum, som omvexla fran en half ända till tre och en half 
ton, och denna besynnerlighet blir ändå mera påfallande deri- 
genom, att a försvinner oftare för nordtyskarne än för engelsmän 
och italienare. Af de tretton kromatiska tonerne i oktaven c—c 
kunna, enligt HELMHOLTZ’ vokal-lära, hela nio icke frambringa 
nordtyskarnes a, nämligen: cis, d, e, f, g, gis, a, h, c', hvaremot 
engelsmännens och italienarnes a försvinner endast på åtta toner, 
nämligen: cis, dis, f, fis, SIS, Bh NG KG 
Verkligheten ådagalägger, såsom en hvar lätt finner, att a 
later sig sjungas pa alla toner i oktaven c—c'. G. ENGEL, en 
förtjenstfull sångteoretiker, söker förmedla denna motsägelse mellan 
teori och verklighet genom följande förklaring. I sådana fall, 
då den af HELMHOLTZ angifna karaktäristikan icke förekommer 
bland öfvertonerne, bildas vokalen derigenom att ljudrörets egen 
ton förstärker någon af de öfvertoner, som ligga närmast karak- 
