D4 V. QVANTEN, NÅGRA ANMÄRKNINGAR VID HELMHOLTZ VOKAL-LÄRA. 
täristikan !). Enligt denna hypotes skulle, när man bildar a t. 
ex. på cis, ljudrörets egen ton förstärka en-af de karaktäristi- 
kan b” närmast liggande öfvertonerne, gis” och h”, antagligen den 
senare, hvilken ligger närmast, och likaså en af de karakäristikan 
d” närmast liggande öfvertonerne cis” och dis”, hvilka bada äro 
lika nära. Då nu h” är blott en half ton högre än b”, cis” blott 
en half ton lägre, dis” blott en half ton högre än d”, kan man 
visserligen lätt tänka sig, att så ringa afvikelser från karaktäri- 
stikans, normala tonhöjd, som dessa, utöfva föga inflytande på 
karaktären af vokalens klangfärg. Men en så lindrig afvikelse 
inträffar långt ifrån alltid. Bildar man a på gis, så äro de 
karaktäristikan b” närmast belägna öfvertonerne gis” och his’ 
(=c”), hvaraf följer att karaktäristikan skulle bli flyttad en hel 
ton, nedåt eller uppåt, alltså erhålla ett spelrum af tre toner. 
Bildar man a på c, så ökas detta spelrum med en half ton, 
„ 
ty närmaste öfverton nedan om b’ är g”. ENGEL söker gifva 
stöd at sin hypotes genom påståendet, att vokalen far en för- 
sämrad klangfärg i alla de fall då dess af HELMHOLTZ bestämda 
karaktäristika måste ersättas genom en närmast liggande öfver- 
ton. Ingen kan dock med fog påstå, att a låter ofullkomligare 
på cis än på c, mindre karaktäristiskt på a än på fis, b o. s. v. 
I allmänhet måste en med så korta mellanrum nyckfullt upp- 
trädande ojemnhet i vokalens behöriga klangfärg anses alltför 
onaturlig, för att kunna antagas såsom verklig. 
Oberoende af ENGELS hypotes, har det emellertid blifvit 
adagalagdt att vokalen a's af HELMHOLTZ uppgifna konstanta 
karaktäristika ofta alls icke förekommer bland öfvertonerne i 
oktaven c—c', på samma gang som verkligheten intygar, att 
vokalen a icke desto mindre låter sig bildas på samtlige grund- 
toner i nämda oktav. Pa samma sätt med de öfrige vokalerne. 
En närmare undersökning visar, att deras, af HELMHOLTZ sa- 
som konstanta betecknade, karaktäristikor än helt plötsligt för- 
svinna ur grundtonernes klangmassa, än åter lika plötsligt träda 
fram, för att sedan igen, ett eller ett par tonsteg högre upp, 
!) 6. ENGEL, Die Vokaltheorie von HELMHOLTZ und die Kopfstimme, sid. 8. 
