ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:o 6. 59 
de områden i skalan, inom hvilka de af HELMHOLTZ angifna 
karaktäristikorna äro till finnandes. Läran om vokal-ljudets 
sammansättning genom grundtonen och en eller två starkast 
framträdande öfvertoner låter ej förena sig med läran om ka- 
raktäristikornas konstanta tonhöjd; och i flera, af HELMHOLTZ’ 
särskildt berörda, fall visar det sig, att karaktäristikan måste 
vara en helt annan, än den af honom uppgifna. Af dessa sak- 
förhållanden måste dragas den allmänna slutsatsen, att vokal- 
bildningen icke försiggår såsom HELMHOLTZ förestält sig den- 
samma. 
II. 
Jag öfvergar nu till den fysiologiska sidan af HELMHOLTZ’ 
vokal-lära. 
Ljudrörets egen ton i tal och sang beror, säger HELMHOLTZ, 
uteslutande af vokalen; och hafva ljudrören hos män och qvin- 
nor — äfvensom hos barn — i samma vokal alltid lika resonans. 
Den mindre volymen hos qvinnornas ljudrör uppväges genom 
munöppningens trängre hopslutning, hvarigenom resonansen blir 
hos dem lika djup som hos männens till volymen större ljudrör!). 
Dessa satser borde, ur fysiologisk synpunkt, betrygga de kon- 
stanta karaktäristikornas tillvaro. Men satserna äro icke riktiga. 
Ursprunget till vokalen ligger, såsom HELMHOLTZ uttryck- 
ligen erinrar, hos röstbanden ?). Af deras svängningar uppstå 
bade grundton och öfvertoner, de senare bestämda genom den 
förre. Grundtonen bestämmes, såsom bekant är, af förhållandet 
mellan röstbandens längd, tjocklek och spänning. Men detta 
förhållande beror åter af den ställning röstorganets särskilda 
delar intaga till hvarandra, olika naturligtvis för hvarje grundton. 
Det är adagalagdt, att den ihopdragning af musc. cricothyreoi- 
deus, hvarigenom röstbanden spännas på längden och hvarvid 
') H. HELMHOLTZ, Die Lehre von den Tonempfindungen, sid. 165. 
2) Anf. st. sid. 162. 
