I 
60 v. QVANTEN, NÅGRA ANMÄRKNINGAR VID HELMHOLTZ VOKAL-LÄRA. 
grundtonen stiger, tillika föranleder struphufvudets dragning uppåt, 
liksom, omvändt, att nämde muskels utläggning eller videning, 
genom hvilken röstbandens spänning på längden minskas, hvarvid 
grundtonen sjunker, atföljes af struphufvudets sänkning !). Det 
förhållandet, att sköldbrosket vrides ned mot ringbrosket, när 
röstbanden spännas, samt aterföres i horisontel ställning, när 
spänningen aftager, upphäfver icke de anförda rörelseriktningarna 
hos struphufvudet i dess helhet. Struphufvudet stiger och sjun- 
ker med grundtonen. Vid registervexlingen eger ett af’brott eller 
en omkastning rum; dock vidtaga i det nya registret ater samma 
rörelser lika regelbundet ?). 
Å sin sida utöfva äfven vokalerne inflytande på struphuf- 
vudets läge liksom pa ljudrörets ställning i öfrigt. Bildas hela 
vokalserien, 1 vanligt tal, på en viss ton, t. ex. c, så intaga 
struphufvudet, tungan och läpparne olika ställning för hvarje 
vokal. Struphufvudet ställer sig lägst i w, högst i e, tungan 
lägst i u eller a, högst i 2. Läpparne framskjutas mest i u 
elier y och dragas mest tillbaka i ©. Munnens öppning är minst 
i u och störst i ä?). Väljer man sedan en högre not, t. ex. d, 
och bildar vokalerne på den, så inträda samma förhållanden, med 
den skilnad likväl, att struphufvudet nu ställer sig för hvarje 
vokal en mon högre, än det stälde sig då samma vokal bildades 
på noten c. Talas eller sjungas vokalerne på noten H, inträffar 
motsatsen. Vokalerne betinga alltså, i förhållande till hvarandra, 
olika lägen för struphufvudet, men grundtonen bestämmer i hvarje 
särskildt fall struphufvudets läge i vokalen. En hvar kan sjelf 
iakttaga detta, genom att sjunga med blottad hals framför en 
spegel, eller genom att följa struphufvudets rörelser utanpå med 
fingret. Lättast iakttagas förändringarna, om man upprepar 
samma vokal på grundtoner, som icke ligga alltför nära hvar- 
andra. Hoppar man t. ex. med a, eller hvilken annan vokal som 
1) C. L. MERKEL, Physiologie der menschlichen Sprache, sid. 14, 15, 20; G. G. 
Weiss, Allgemeine Stimmbildungs-lehre, sid. 106. 
?2) F. SiEBER, Vollständiges Lehrbuch der Gesangskunst, sid. 17, 31. 
3) H. HELMHOLTZ, Die Lehre von den Tonempfindungen, sid. 165—169; C. L. 
MERKEL, Physiologie der menschlichen Sprache, sid. 81-105. 
