Ö4 V. QVANTEN, NÅGRA ANMÄRKNINGAR VID HELMHOLTZ VOKAL-LÄRA. 
nast, uppät eller nedåt, från midtelområdena. Lättheten saväl 
som svårigheten beror alltså uppenbart på fysiologiska vilkor. 
Egendomliga skiljaktigheter vokalerne emellan ega dock här- 
vid rum. Det är bekant, att sangare och sangerskor med om- 
sorg välja vokal i vissa tonlägen. U är, för att endast anmärka 
de motsatta ytterligheterna, särdeles svart att bilda på röstens 
högsta, © lika svårt att bilda på dess lägsta toner !). Den om- 
ständigheten att basen endast med svårighet sjunger u rent på 
sina högsta toner, d’ och e', tyckes vid första påseendet gifva 
stöd åt HELMHOLTZ' teori, enligt hvilken u« har konstanta ka- 
raktäristikan f. Men då man finner, att svårigheten att bilda u 
på samma toner, d’ och e', hos andra röstarter mer och mer 
minskas ju lägre ned inom deras omfång d’ och e' äro belägna, 
samt att förmågan att bilda u derjemte flyttas ännu högre upp i 
skalan, i mon som röstens tonomfang är högre beläget, så inser man 
att äfven här rent fysiologiska förhållanden utöfva sitt inflytande. 
På samma sätt med 2. Enligt HELMHOLTZ, som ger åt 2 kon- 
stanta karaktärıstikan d”, bör denne vokal bildas obehindradt 
på samtlige toner som menniskorösten omfattar, från basens E 
till sopranens e”, ehuru, sasom förut anmärkts, karaktäristikans 
förmenta konstanthet strider mot lagarne för öfvertonernes före- 
komstsätt. Emellertid utvisar verkligheten, att hvarje röst bildar 
i endast med svårighet på sina lägsta toner: basen på E, F, 
tenoren på H, c, sopranen pa e', f' o. s. v., allt efter rösternas 
olika omfång. 
Orsakerna till dessa egendomligheter äro icke svåra att för- 
klara. Struphufvudets läge och ljudrörets deraf beroende egen 
ton bestämmes, sasom visadt blifvit, bade af grundtonen och af 
vokalen. U fordrar i allmänhet en en låg ställning för strup- 
hufvudet och har således en låg karaktäristika i förhållande till 
grundtonen. Men i röstens högsta toner är struphufvudet sa 
uppskjutet genom sjelfva grundtonen, som här betingar en ytterlig 
förkortning och spänning af röstbanden, att man har svårt att drifva 
det tillräckligt lågt ned för att bilda u. De fysiologiska vilkoren 
1) C. L. MERKEL, Physiologie der menschlichen Sprache, sid. 87, .90. 
