66 V. QVANTEN, NÅGRA ANMÄRKNINGAR VID HELMHOLTZ VOKAL-LÄRA. 
klangen ett visst vokal-ljud: hos fagotten u, hos valdhornet o, 
hos basunen a, hos oboen ä, hos trumpeten e o. s. v.1). Slut- 
ligen har hvarje instrument sina individuela egenskaper, så i 
material som konstruktion, hvilka i sin ordning närmare be- 
stämma klangen. Derföre skiljer man äfven utan svårighet mellan 
klangen af flera instrument af samma slag, t. ex. två fioler, två 
fortepianon 0. Ss. V. 
Denna individuela klangkaraktär, som tillkommer hvarje 
musikaliskt instrument, är emottaglig för olika slags modifikationer, 
utan att dervid dess egendomlighet gar förlorad. Hos alla in- 
strument framträda i vissa tonlägen vissa vokal-ljud mer eller 
mindre förherskande: i de djupare tonerne a, i de mellersta e, 
i de högsta ö2). Parallelt härmed uppträder en annan klang- 
skiftning. De låga tonerne ljuda i allmänhet dofva, slutna, dunkla, 
de mellersta runda, öppna, klara, på en gång fulla och milda, 
de högsta slutligen mycket skarpa, öppna och klara ?). Sist 
nämda klangvexling försiggar icke uteslutande i samband med 
ombyte af tonläge, utan kan äfven, med en viss begränsning, 
framkallas inom hvarje sådant, i höjden liksom i djupet. T. ex., 
ju närmare en strängs ända — strängen må för öfrigt vara 
kortare eller längre — man förlägger stället för anslaget eller 
anstrykningen, desto större antal höga öfvertoner framkallas och 
desto skarpare och klarare blir klangen +); ett motsatt förfarings- 
sätt har naturligtvis till följd motsatta verkningar. 
Alltså visar det sig, för det första, att vokal-ljuden inga- 
lunda äro främmande för instrumenten, ehuru de hos dem — 
hvilket icke är fallet hos röstorganet — äro bundna dels vid 
den individuela klangkaraktären, dels vid bestämda tonlägen, 
och att, för det andra, instrumentens klang undergar, parallelt 
med vokaliseringen, en annan modifikation, en vexling mellan 
dofhet och skärpa, dunkel och klarhet, som dels är beroende af 
1) K. KÖSTLIN, Aesthetik, sid. 553. 
2) K. Köstuin, anf. st., sid. 553. 
3) K. KÖSTLIN, anf. st., sid. 535. 
4 H. Hrımnortz, Die Lehre von den Tonempfindungen, sid. 131, 132, 112. 
