ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:o 6. 67 
tonläget, dels ock kan efter behag framkallas, ökas eller minskas 
i hvardera riktningen, inom hvilket tonläge som helst. 
Hos röstorganet, som eger en både bestämdare och mang- 
sidigare klangkaraktär än instrumenten, framträder äfvenledes en 
dylik dubbel utveckling af tonens klang. Jemte det att röst- 
organet frambringar vokalerne i vida större rikedom, frihet och 
fullkomlighet än instrumenten, kan det gifva at hvilken ton som 
helst, talad eller 'sjungen på hvilken vokal som helst, en särdeles 
rik omvexling af dofhet eller skärpa, öppenhet eller slutenhet, 
dunkelhet eller klarhet. Denna klangegenskap har erhållit be- 
nämningen tämber. Tämbern har blifvit indelad i tre hufvud- 
arter: normal eller midtel, klar och mörk tämber. Liksom talet 
vanligen rör sig på röstens midteltoner (se sid. 63), så tala, 
under vanliga förhållanden, de flesta menniskor i en viss midtel- 
tämber, hvarken öfvervägande klar eller öfvervägande mörk, 
hvarföre den ock blifvit kallad normal tämber. Vid ökad affekt 
inträder än den klara, än den mörka tämbern, liksom talets ton 
af samma orsak än höjes, än sänkes. Hvarje vokal kan pro- 
duceras i hvilken tämber som helst, utan att derigenom förlora 
sin specifika klangfärg, hvarigenom den skiljer sig från alla andra 
vokaler. Tämbern uttrycker företrädesvis den sensuela, vokal- 
ljudet företrädesvis den intellektuela själsverksamheten. Vokalen 
innebär, i förening med konsonanten, ordens begrepp; tämbern 
ater gifver, i förening med tonen, åt orden en omvexlande 
stämningskaraktär. På grund af alla dessa iakttagelser, måste 
vokal-ljudet och tämbern anses såsom tvänne olika, visserligen 
nära förbundna men dock inbördes sjelfständiga, riktningar hos 
klangen. DUPREZ anses vara den förste, som observerat mörka 
tämbern. Efter honom har GARCIA fysiologiskt och ästetiskt 
utvecklat tämberläran. Från sångkonst-teoretikerne hafva dessa 
iakkttagelser slutligen banat sig väg äfven till den vetenskapliga 
fysiologien 1). 
1) MANUEL GARCIA, Traité complet de Fart du chant, 1840, sid. 9; F. SıEBER, 
Vollständiges Lehrbuch der Gesangs-Kunst, sid. 361-—363, 450—456; G. ENGEL, 
Ansatz der Stimme, i MENDELS Musikalisches Conversations-Lexicon, sid. 
