” 
70 V. QVANTEN, NÅGRA ANMÄRKNINGAR VID HELMHOLTZ VOKAL-LÄRA. 
och alltid konstanta former och dimensioner för hvar och en af 
vokalerne u, 0, a, e, io. Ss. v., så kan det icke förvåna att er- 
fara, det munhalans (samt svalghälans) sa kallade egen ton är 
en annan och konstant för hvarje vokal» 1). Enär ljudrörets 
form och dimension bero äfven af det läge, struphufvudet intager, 
och enär, såsom i det föregaende visades, struphufvudet stiger 
och faller med grundtonen, äfven om munnens öppning, läpparnes 
ställning och tungans läge bevaras oförändrade, följde deraf, att 
ljudrörets form och dimension icke alltid kunna vara desamma i 
samma vokal, följaktligen ej heller karaktäristikan konstant. De' 
förhållanden, senast visats ega rum i tämbervexlingen, motsäga 
i ännu större utsträckning HELMHOLTZ’ uppgifter. De adaga- 
lägga att vokalen kan bildas, äfven om grundtonen icke för- 
ändras, än med stor, än med liten munöppning, än med lägre, 
än med högre läge för struphufvudet, än med större, än med 
mindre volym hos ljudröret och, i följd häraf, än med lägre, än 
med högre karaktäristika. 
Af de akustiska fakta, som undersökningen af tämbern lagt 
i dagen, följer äfven, att den lag för vokalbildningen, som syntes 
i det föregaende antaglig, måste öfvergifvas. Vokalens specifika 
ljud kan icke längre anses bero på ett visst konstant förhållande 
mellan karaktäristikan och grundtonen, sedan det befunnits att 
vokalen har icke blott en eller två karaktäristikor för hvarje 
grundton, utan en hel serie sådana. Karaktäristikornas antal 
växer till massor för hvarje vokal. Det ser nästan ut som om 
sjelfva begreppet karaktäristika, fästadt vid den i vokalen star- 
kast ljudande öfvertonen, måste öfvergifvas, atminstone i den 
mening det hittills användts i vokal-läran. 
Läser man HELMHOLTZ uppmärksamt, skall man äfven finna 
att han, oaktadt sin lära om karaktäristikornas konstans, 1 viss 
:mon erkänner deras rörlighet och mangtal hos vokalen, och 
detta just i följd af tämbervexlingen. Han yttrar sig upprepade 
Yo 0. 
och skarpare klang, som grundtonerne erhalla, genom att ömsom 

!) Populäre physiologische Vorträge, Wien 1869, sid. 111. 
