ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:o 6. 73 
fortissimo, lika litet öfvergar t. ex. vokalen o i u endast deri- 
genom att den bildas i mörkaste eller i å om den bildas i kla- 
raste tämber. Ett klart « och ett mörkt o, ett klart o och ett 
mörkt å uppga icke i hvarandra på ett visst tämberstadium. 
Tvärtom, hvarje vokal är fristående, har sina egna och bestämda 
klang-gränser. 
Bildar man vokalen vw och ställer dervid struphufvudet sa 
lågt som möjligt, på samma gång som tungans rygg sänkes och 
somhvalfvet höjes, läpparne skjutas fram och munöppningen 
göres så liten som möjligt, så erhåller man nämde vokal i dess 
mörkaste tämber. Ljudröret har här den lägsta resonans, det 
förmår åstadkomma i förhållande till grundtonen. Söker man 
ännu djupare mörker, genom att tvinga struphufvudet ända mera 
nedåt, förlora sig både vokal-ljud och ton helt och hållet, i följd 
deraf att röstspringan blir så vidöppen, att en bestämd ton icke 
längre kan erhållas (jemfr. sid. 69). Förfar man på motsatt 
sätt, skjuter struphufvudet så högt upp som röstorganets df 
grundtonen beroende ställning medgifver, höjer tungans rygg. 
sänker gomhvalfvet, drager läpparne tillbaka och gör munöpp- 
ningen så stor som möjligt, så erhåller man u i dess klaraste 
tämber. Söker man våldsamt drifva struphufvudet ändå högre 
uppat, så erhålla både ton och vokal ett skrällande ljud, en 
följd deraf att röstbanden slå mot hvarandra, hvarvid de högre, 
disharmoniska öfvertonerne starkt framträda (jemfr. sid. 69). 
Det klara u't öfvergar säledes icke i o-klangen, utan fast mera 
i ett oredigt missljud. Pa samma sätt förhåller det sig med 
de öfrige vokalerne. Det mörka o’t upplöser sig i en klanglös 
utandning, men metamorfoseras icke i u; det klara o’t öfvergar 
1 skrällning, men förvandlas icke i å, 0. 8. v. 
Gifver man närmare akt på ljudrörets ställningar i voka- 
lerne u och o, då desse bildas på samma grundton alla tämbrerna 
igenom, finner man, att struphufvudet ställer sig i o's mörkaste 
tämber något högre än i u's mörkaste dito, stiger sedan, vare 
sig att man bildar u eller o, ett stycke uppåt, och stannar, i 
us klaraste tämber en mon nedanför den punkt, det uppnår 
