ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:0 6. 79 
storlek. ENGEL yttrar: »Jag för min del har funnit, genom 
hviskning och hvissling, att vokalerne skjuta sig in i hvarandra, 
så att ett klart u ligger högre än ett mörkt o, ett klart e högre 
än ett mörkt © o. s. v. I följd häraf kan man ock i hvisk- 
ningen gifva åt olika vokaler samma ton, t. ex. a at u och o, 
c” åt a, y, 2 och e, och tonhöjden är sålunda icke, sasom HELM- 
HOLTZ tror, obetingadt identisk med en viss bestämd vokal- 
nyans.» Och vidare: »Om man anser u och o i allmänhet mot- 
svara den mörka, e och 2 den klara samt a midtel-tämbern, sa 
låta dock alla vokaler göra sig mörka, klara eller medel- 
klara, och endast derigenom att vi bilda w och o äfven i klar, 
e och ? i mörk tämber, erhålla vi en i sanning uttrycksfull sang. 
Det är emellertid just i dessa yttersta spetsar, som vokalernes 
sränser skjuta in i hvarandra, som ett klart u går högre, har en 
högre dominerande ton än ett mörkt o o. s. v.». ENGEL anser 
hvarje vokal utgöra ett system af grundton och ett begränsadt antal 
öfvertoner, bland hvilka en viss är blott för tillfället domine- 
rande. I ett u, som bildas med dominerande öfvertonen a', fins, 
enligt ENGEL, ett mindre antal öfvertoner än 1 ett o, som bildas 
med samma dominerande öfverton. Ljudrörets lägsta resonans 
är ec’ (mörka uv); i vokalen i är ljudröret stämdt från a” till d””, 
eger alltså dominerande öfvertonen ett spelrum af 13 oktav. 
»HELMHOLTZ’ teori», säger ENGEL slutligen, »skulle icke kunna 
hänga ihop, om den icke finge stöd af min hypotes» 2). 
ENGELS akustiska undersökningar äro af stort intresse, 
emedan de bekräfta det resultat, som följer af en fysiologisk 
betraktelse af röstorganets verksamhetssätt i vokalbildningen. 
ENGELS iakttagelser lida emellertid af vissa inskränkningar, 
en följd af brist på tillräckligt fysiologiskt underlag. Han 
kommer till det resultat, att hvarje vokal eger ett konstant 
resonansomrade, som blott i sina »yttersta spetsar», mörkaste 
och klaraste tämbern, -skjuter in i angränsande vokalers. Men 
!) G. ENGEL, Studien zur Theorie des Gesanges, i Reicherts och Du Bois- 
Reymonds Archiv für Anatomie, Physiologie und wissenschaftliche Mediein, 
1869, sid. 317--320. 
