ÖFVERSIGT AF K, VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:o 0. 81 
hvarandra oenom olika antal öfvertoner. Samma uppfattning 
aterfinnes hos andra. ENGEL anmärker, att då, enligt hans 
iakttagelser, olika vokaler, t. ex. u och o, bildas genom samma 
dominerande öfverton, t. ex. a, antalet toner är mindre 1 u än 1 o. 
Det är lätt insedt, att ju högre, i förhållande till grund- 
tonen, den starkast ljudande öfvertonen är, desto större, ju lägre 
densamma är, desto mindre antal öfvertoner förekommer i vo- 
kalen. De högre öfvertonerne, hvilka väckas till Hf genom den 
höga resonansen, ligga tätare vid hvarandra, än de lägre, hvar- 
jemte de lägre, som blifva liggande nedanför den starkast lju- 
dande öfvertonen, icke dödas utan endast dämpas, i samma mon 
som de närma sig grundtonen. Ju högre, inom samma röst- 
omfång, grundtonen och den starkast ljudande öfvertonen ligga, 
desto högre ställer sig struphufvudet, desto fastare sluta sig 
röstbanden till hvarandra och desto mera ökas öfvertonernes 
antal; ju lägre, inom samma röstomfang, grundtonen och den 
starkast ljudande öfvertonen äro, desto lägre ställer sig strup- 
hufvudet, desto mindre tätt sluta sig röstbanden till hvarandra !) 
och desto mera minskas öfvertonernes antal (jemf. sid. 69). De 
förhallanden, som, beträffande öfvertonernes antal, uppstå, när 
vokalerne bildas på samma grundton, äro således följande: Mörkt 
u har ett färre antal öfvertoner än klart u, ty det förra bildas 
med lägre starkast ljudande öfverton än det senare. Af samma 
skäl har mörkt o ett färre antal an klart o, mörkt a ett. färre 
antal än klart 4 0. s. v. Åfven mörkt'u har ett färre antal 
än mörkt o, klart u ett färre än klart o o. s. v. Deremot har 
klart uw ett större antal öfvertoner än mörkt o, emedan det förra 
bildas med högre starkast ljudande öfverton än det senare; lika- 
ledes har klart o ett större antal än mörkt å 0. s. v. Slutligen 
måste, 1 alla de fall då olika vokaler bildas genom samma star- 
kast ljudande öfverton, antalet öfvertoner vara hos dem lika. 
U och o, hvilka på samma grundton hafva ett till stor del 
gemensamt klangområde, erhålla således vid fiera tillfällen, alldeles 
samma antal öfvertoner; och så vidt å ännu delar klangomraåde 
') F. Eyrer, Physiologie der menschlichen Tonbildung, sid, 170. 
Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh. Årg. 31. N:o 6. 6 
