ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:06. 85 
i likmässig styrka vokalerne, den ene efter den andre, på nagon 
af underharmoniska tonerne till b', alltså på b, es, B, Ges, Es, 
så finner man att resonatorns egen ton medljuder kraftigast i 
vokalen o. Lägger man till örat en resonator, hvars egen ton 
är b”, så medljuder denne kraftigast i vokalen a, o. s. v. Af 
dessa iakttagelser drager HELMHOLTZ den slutsatsen, att b' är 
o's och b” a’s konstanta karaktäristika, o. s. v.!). Detta resul- 
tat tyckes ock vara sa mycket säkrare, som det vans under 
det att vokalerne ljudeligen bildades pa en mängd olika grund- 
toner. En närmare skärskadning visar att sa likväl icke är 
fallet. 
Det är alls icke sagdt, att öfvertonerne b' och b” absolut 
ljuda starkast i vokalerne o och a, derföre att vid uppgifna till- 
fällen resonatorerne b' och b” höras medljuda starkast. Det låter 
nämligen mycket väl tänka sig, att någon öfverton i närheten 
af b eller b’, vare sig högre eller lägre, i verkligheten ljuder 
starkast, men utan att kunna 1 experimentet göra sig gällande 
sasom sådan, emedan den utvalde resonatorn ej är tillräckligt 
gynsam, hvaremot de svagare ljudande b’ och b” framträda sa- 
som starkare, emedan den till örat lagda resonatorn gynnar just 
dem. Här saknas tillbörlig kontroll af motförsök med olika 
stämda resonatorer. Men om det äfven finge antagas, att HELM- 
HOLTZ vid uppgifna tillfällen verkligen funnit öfvertonen b’ ljuda 
starkast i o, öfvertonen b” starkast i a, skulle detta ännu icke 
bevisa nämde öfvertoners konstans i o och a, utan blott att de 
kunna i en viss tämber ljuda starkast i nämde vokaler på upp- 
gifne grundtoner. Att de icke skulle kunna uppträda starkast 
ljudande äfven i andra vokaler i andra tämbrer eller att icke 
äfven andra öfvertoner skulle kunna ljuda starkast i vokalerne 
o och u, när de vexla tämber, är genom HELMHOLTZ’ expe- 
riment med resonatorerne alls icke adagalagdt. Och hvart taga 
slutligen »karaktäristikorna» b’ och b” vägen, när man bildar 
vokalerne o och a pa Cis, D, E, F, Fis, cis, d, e, f, fis, ann: 
grundtoner, i hvilkas öfvertons-massor b’ och b” alls icke upp- 
' H. HermHortz, Die Lehre von den Tonempfindungen, sid. 172-173. 
