ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:0 0. 87 
och klanglösast af alla dess vokaler, klingar det dock vida mera 
glänsande och klart än en lika hög enkel ton» 1). Att antalet 
öfvertoner i u kan vara, liksom i de öfrige vokalerne, olika, än 
mindre, än större, har jag visat. Emellertid motsäger äfven 
resultatet af experimentet med den andra tonserien HELMHOLTZ 
teori, beträffande bildningen af vokalen u. Savidt u-klangen kan 
i någon mon efterhärmas genom en enkel ton, skulle väl denne 
bort vara f och icke b. 
Skenbart gynsammare utfaller experimentet med vokalen o. 
I första serien erhålles o genom B och ett starkt b', atföljdt 
svagare af b, f och d”, i andra serien genom b och ett starkt 
b’ svagt atföljdt af f‘. Här tyckas två sammanstämmande fall, 
bekräfta HELMHOLTZ’ teori, enligt hvilken o bildas genom kon- 
stanta karaktäristikan b. Man maste dock här anmärka, att 
sammansättningen af o-klangen är i sin helhet en annan i första, 
än 1 andra serien, samt att man saknar alla motexperiment, som 
bevisa att o icke kan erhållas genom någon annan starkast 
ljudande öfverton, än just b. Bör dock icke detta vara i och 
för sig lika möjligt, som att u kan, såsom HELMHOLTZ eget 
experiment utvisar, erhållas genom en klangsammansättning, i 
hvilken icke ingår f? 
Oaktadt i den första tonserien förekommer a's »karaktäri- 
stika». hos tyskarne, b”, erhåller dock HELMHOLTZ genom den- 
samma icke vu utan å; i andra serien erhålles ett tydligt a ge- 
nom grundtonen b och öfvertonerne b” och d”, svagare atföljda 
af b’ och f”. Hvad bevisar experimentet här annat, än att b” 
icke konstant ingår i a’s klang? Och dessutom, i fall, när vo- 
kalerne bildas på grundtonen b, a's konstanta karaktäristika 
vore b’ och o’s b', hvilken starkast ljudande öfverton aterstode 
då för u, hvars klangområde, enligt HELMHOLTZ, är absolut 
lägre än o's och a's? | 
Andä mindre lyckliga resultat följa af HELMHOLTZ’ försök 
att sammansätta de vokaler, i hvilkas klang ingå två samtidigt 
dominerande öfvertoner. I första serien erhållas vokalerne ö, 
1) Anf. st., sid. 120. 

