ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:o 7. 19 
till en ganska stor del eller måhända helt och hållet äro speci- 
- fikt skilda från dem som nu lefva i hafvet utanför. Dessa se- 
nare äro ofta till stor del hopade kring foten af nämde klintar, 
tillsammans med äldre aflagringar, och bilda der ganska mäktiga 
lag. Vid lågt vattenstånd kan man lätt öfvertyga sig härom, 
genom gräfning i de under hafsytan varande lagen. 
Flere af klintarne bebos af en ofantlig mängd svalor, som 
der bygga sina murade bon, men dessa bon äro ej belägna utan- 
på klippväggen, utan inuti sjelfva stenmassan. Alla äro de be- 
lägna på samma afstand från klintens yttervägg, ungefär fyra 
till fem alnar inuti lagen, och företrädesvis 1 de lösare af dem. 
Till hvarje bo leder en gång af sagde längd, samt så bred, att 
svalan nätt och jämnt kan passera derigenom. Antalet af hålen 
som genomborra klippväggen, är mycket stort, och ej sällan äro 
de, relativt till deras storlek, lika tätt stälda som hålen i ett 
såll. Sjelfva bona, belägna öfver hvarandra i samma vertikal- 
plan och tätt trängda samman, äro af ett barnhufvuds storlek 
samt retortlikt formade, således långt större än sjelfva ingången. 
malör astadkommande af det inre stora rummet, som är mu- 
radt och endast fästadt vid den inre väggen, måste svalorna 
bortskaffa en stor dei af den lösa bergarten, och alldenstund alla 
bona äro belägna i samma höjdplan, blifva lagen sa att säga 
klufna uppifrån och nedåt. Figuren gör detta askädligare. Pa 
den inre delen sitta svalbona fästade, pa den. yttre af halan och 
sangarne genomborrade äro, sa vidt jag vet, inga eller endast 
undantagsvis några få sådana fästade. Den yttre delen af lagen 
förlorar, så snart den är skild från den inre väggen, allt stöd, 
och nedstörtar i det nedanför svallande hafvet, hvilket snart 
kringsprider de fasta partiklarne öfver en ganska vidsträckt yta 
och blandar de fossila snäckorna med de nu lefvande. En sådan 
klippmassa nedstörtar en gång om aret, alldenstund svalorna 
hvarje var genombryta bergväggen, för att åter förlägga sina 
bon längre in i densamma, och på sådant sätt åter klyfva den 
och föranleda nya massors nedstörtande. 
