ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:o 10. 21 
multiplikator jemföres värmeutvecklingen i dessa båda foci. Re- 
sultatet af en mängd på detta sätt anställda experiment blef, 
att värmets intensitet var densamma i båda foci, och att således 
lika mycket värme utvecklas i båda hälfterna af ljuspektrum. 
Med öfvergifvande af sin förra asigt om ett maximum vid D 
anser DRAPER häraf följa, att värmeutvecklingen är densamma 
för alla strålar, en slutsats, som dock ej kan anses berättigad, 
då denna metod lemnar frågan om värmefördelningen oafgjord. 
Då, såsom redan är nämdt, nu kända experimentela hjelp- 
medel ej äro tillräckligt känsliga för utrönandet af denna för- 
delning, torde följande metod att beräkna densamma ur redan 
förefintliga observationer ej sakna intresse. 
Antag, att samma värıneqvantitet q utvecklas ena gången 
i ett dispersions-spektrum, andra gången i ett normal-spektrum. 
Sasom uttryck för värmets intensitet w i en punkt hvilken som 
helst af dispersions-spektrum erhålles då 
U= 2a 
— Aon? 
om «w betecknar den yta, som upptages af spektrum. Sättes 
dess höjd = 1, och bestämmes en strales läge genom dess af- 
stand » från t. ex. linien D, räknadt positift at rödt till, så blir 
, dq 2 
U) 
Pa samma sätt erhåller man för intensiteten i normal-spektrum 
4 
WE 
UU 2° 
da A betecknar våglängden. 
Sambandet mellan & och A är lätt att finna. Om man 
nämligen antager, att brytningsindex u med tillräcklig noggranhet 
atergifves af de två första termerna i den Cauchyska dispersions- 
formeln, så har man 
Sin ++ («+ 0) a 
a Seien ONA (1), 


Sin + « 
der & betecknar brytande vinkeln hos det prisma, som bildat 
spektrum, d deviationsvinkeln, och a, och a, äro konstanter. 
