ÖFVERSIG' AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1874, N:o 10. 27 
öfverens med DRAPERS äldre asigt och förklarar äfven full- 
ständigt de af honom senare funna experimentela resultaten. 
Utgår man från satsen om ljusets och det stralande värmets 
identitet, sa finner man således, att de gula solstralarne icke 
allenast göra det starkaste intrycket i ögat, utan ocksa verk- 
ligen hafva den största ljusstyrkan. 
Slutligen har äfven en dylik beräkning blifvit utförd för 
den af TYNDALL!) bestämda kurvan för värmefördelningen i 
elektriska ljusets dispersionsspektrum. Da här alla fixa linier 
saknas, måste beräkningen blifva ännu mer ungefärlig. Till 
grund för densamma ligger det antagandet, att gränsen för ljus- 
spektrum enligt TYNDALL, pa fig. 3 i hans afhandling beteck- 
nad med linien AD, sammanfaller med LAMANSKY’S, och att 
således dess våglängd är 660, samt vidare att vaglängden för 
punkten £ i samma figur är = 470. 
Resultatet af beräkningen synes af kurvan ##. Maximi- 
punkten har flyttat sig till A och ligger således fortfarande utom 
ljusspektrum. Experimenter med elektriskt ljus, analoga med 
de af DRAPER med solljus anställda, böra således ej gifva samma 
värde på värmeutvecklingen i ljusspektrums båda hälfter. 
1) Phil. Trans. 1866, s. 1. 
