118 SIME LJUBIĆ, 
Pošto smo vidieli obseg tako zvane Posavske Hrvatske,' da vi- 
dimo jošte na kratko, jeda li je ona svoju samostalnost sačuvala, i 
do kada. 
Kako se ona vladala za svoga ustroja, to nam izvori ni slovcem 
nezabilježili. Znamo samo iz gori navedenoga stavka Konstantinova, 
da je i ona kao što i dalmatinska Hrvatska imala svoga samostal- 
noga vladaoca, koj je s dalmatinskim na prijateljski občio. Prvim 
od tih vladaoca nema ni traga. 
God. 716. Franki su predobili Friaul, a po svoj prilici g. 788. 
i Istru (V. Diimmler 1. c. str. 32—33), te tako se približili grani- 
cam oboje Hrvatske. Neznamo, u kakvom su se odnošaju ove dvie 
nalazile tada sa susiednimi Franki. 
Zapadni izvori spominju nam za g. 796. jednoga Frankom su- 
siednoga slavjanskoga vladaoca imenom Vonomira, koj je tada 
Frankom pomagao proti Obrom u gornjoj Panoniji. 
Annales Laurissenses (Pertz. Serip. I. p. 182) ann. 196.: ,Sed 
et Henrichus dux Foroiulensis, missis hominibus suis cum Wono- 
myro (Uunomyro, Wonomiro) Selavo in Pannonias, hringum (hri- 
gun, hirigun principem Avarorum) gentis Avarorum longis retro 
temporibus quietum, civili bello fatigatis inter se principibus, spoli- 
avit — Chagan seu Jugurro intestina clade addictis et a suis occisis —, 


Simeona baš u doba najvećega njegova sjaja. A da je i Boris otrgao Bosnu 
Hrvatskoj, ova sada, tjerajuć dušmana, bila bi si ju opet prisvojila. To 
dokazuje netemeljitost i one druge Diimml. izreke, da se Srbija već tada 
pružala do Dunava. Sva pako historička vrela iztočna i zapadna kažu nam 
jasno, da zemlje, koje sada zauzima kneževina Srbska, tja do konca 12. 
vieka bjahu vlastitost ili iztočnoga ili bugarskoga carstva, te ni za tren 
oka nepuštaju mjesta u tih predielih srbskoj vlasti. Ovo netreba dokaza. 
! Onim kojim bi za čudo bilo, što se u ovoj razpravi ni slovcem nedo- 
taknusmo istorije srbskoga naroda A. Majkova ni njegovih onomadnih iz- 
java o Bosni, opažujemo, da tu u koliko se tiče Hrvata nema ni stavka na 
istini osnovana, da se tu i sami izvori umjetno izopačuju, te da bi ludo bilo 
i pomisliti na uzbijanje i popravljanje toli obsežno i dosadno. Budi nam 
opravdom već ovo malo rieči, kojimi svoju istoriju počima: ,,u drugoj če- 
tvrti sedmoga vijeka (636—638) dodjoše za Hrvatima na trakijsko  polu- 
ostrovo Srbi i naseliše se pokraj Hrvata. Za naselje njihovo prvi nam 
kaza Konstantin Porfirogenit, a Šafafik ga u svojim »starožitnostima“ i 
na karti svojoj pokaza po najnovijem napretku u nauci (?). Vidimo Srbe 
(dakako na Safašikovoj karti) gdje zauzeše zemlju izmedju vode Morave, 
Dunava, Save, Vrbasa i Cetine, Adrijatskog mora, Skadarskoga jezera i 
vode Drimca, Ibra i srpske Morače. Glavne planine dijeliše svu Srbiju na 
dvije polovine: u zapadnoj bijahu oblasti Neretva, Hum, Travunija i Zeta, 
a u istočnoj Bosna i prava Srbija“. 
