194 ST. NOVAKOVIĆ, 
lnperatoris pectus cingitur. Vidi se odatle i to, da je taj komad 
ruha izključno carski. 
Sa svijem je dakle jasno, da je vizantijski dvor, u opće neiscr- 
pan u ceremonijama, tražio da ne d& ničim poniziti svoj ugled i 
auktoritet, te nije nikakvo čudo, da je on i u ceremonijama i u 
simbolima vlasti pazio na gradaciju, koju nije nikojom prilikom iz 
oka gubio.! A pošto se sve to ponajprije nas ticalo, i pošto smo 
mi vazda bili oni, koje su Vizantinci ispod sebe zamišljali, još je 
manje čudo, što su naši državnici o svemu tome račun vodili, 
s vazda budnom gotovošću da interese svoje brane i oružjem i 
svima onim znacima dostojanstva i moći, kojima se sama Vizantija 
služila. Pošto se pročitaju gore navedena mjesta iz Ducange-a, 
meni se čini, da nitko ne može sumnjati, kako megju riječima 
EENbijb i AHMAHMA u našim spomenicima stoji ona ista razlika koja 
megju grčkima orćpxvoc i diždnua u Vizantinaca. Na to upućuju 
riječi cara Uroša; to je sadržina riječi Dušanovijeh pisama. Kao 
resultat dakle može se uzeti; da su Stefan prvovjenčani i svi ostali 
kraljevi vjenčani krunom (BENbljeMb), na svu priliku onom istom, 
koju je sv. Sava iz Rima dobavio, a Dušan da je dotadašnjem 
kraljevskom znaku krune (&Euutyan), koju je može biti novu i sku- 
pocjeniju dao skovati, dodao imperatorsku dijadimu, prijevez preko 
prsiju, onaj pozni najviši znak carstva carigradskog. 'To je, na svu 
priliku, ona ista dijadima, kojom je, po pričanju patrijarha Pajsija, 
poslije Dušanovica obavijala tijelo svoga zločinački ubijenog sina 
Uroša. Sa svim u smislu vizantijskih nazora, i ići će u potvrdu 
ovoga i ono, što je Dušan sina svoga Uroša nazivao kraljem. Ako 
je on i vjenčan na to, i ako je to bilo prilikom Dušanova vjen- 
čanja na carstvo, kao što se može misliti, onda je Uroš vjenčan 
samo krunom (gzubyeub). Krunidbena ceremonija bila bi dakle do 
Dušana pomazanje i stavljanje krune na glavu kraljevu s velikom 
crkvenom svečanošću, u crkvi; a u Dušana, i to kad se on za cara 
krunisao, i sina mu Uroša, isto to, s dodatkom prevezivanja dija- 
dime, na što, po mom mišljenju, naročito upućuje gore pomenuto 
Uroševo pismo, gdje se upravo dijadima iztiče kao carstveni in- 
signium. ? 
! O tome se lijepo može čitati u članku dr. Fr. Račkoga u Radu 
XVII: ,Kada i kako se preobrazi hrvatska kneževina u kraljevinu“. 
* Za čudo je da se nigdje ne pominje skiptar, koji obično pripada 
u insignia vladalačke vlasti, a u nas mu nije rijedak spomen u stari- 
nama, i često se na novcima crta. Po svoj prilici uzimanje skiptra nije 
pripadalo u crkvenu svečanost. 
