204 J. TORBAR, 
čim je ziva istina, da upravo lamanjem zraka vid postane. Ova- 
kove zablude bjehu neuklonive posljedice metode, kojom su se 
prirodni pojavi tumačili. Mjesto da se uzroci i zakoni pojavom 
traže metodom pažnje i kušnje, izvadjahu jih načinom dialiktičnim, 
abstraktnim umovanjem. Druge opet pojave je uzprkos dosad na- 
vedenim bludnjam posve točno protumačio, kao što je tumačenje 
vidna kuta i različitih prema njemu daljina vida. Čudnovato je 
svakako, da se de Dominis, premda nedopušta da se svjetle zrake 
u oku lamlju, ipak podudara z današnjom teorijom o naočalih. 
Po Markantunovu razlaganju postaje u starijih ljudi dalekovid- 
nost s toga, što jim se tekućina u lećki osučšu te se zrake vidjenih 
stvari nemogu sjediniti u pupili nego se cieloj površini lečke razaspu 
te tako mjesto jednoga vidnoga kuta više paralaksa čine, s česa 
slika priedmetu postane nejasna. Markantunovo razlaganje podudara 
ge s današnjom teorijom o dalekovidnosti u tom, što se i danas 
drži, da se u mladosti u svih svojih nutarnjih čestih izpunjeno oko 
pod starost osuši te se tim lečka otegne i tim tako slabo zrake 
lamlje, da se tek iza kože mriežnice u sliku sastave. To je pravi 
razlog mutnu i nejasnu vidu, dočim Markantun mnije da je tomu 
razlog, što se zrake po cieloj površini lečke razasiplju. Kratkovid- 
nosti nalazi znanost danas uzrok n tom, što je očna lećka straga 
odviše izbočita te uslied toga zrake odviše lamlje tako, da se iz- 
pred mriežnice u sliku sastave. Markantun uči, da je u kratko- 
vidla oka lećka odviše riedka, s toga da zrake prolazeće njom 
neimaju one snage, koja je potrebita za jasan vid. Premda ovim 
mi&nam oka neznačuje prava uzroka, znade ipak svakoj valjan liek 
preporučiti, dočim dalekovidnu oku namienjuje staklenu izbočitu, 
a kratkovidnu dubnu lečku, koje on vitra perspicillia zove. Daleko- 
vidnost izpravi se Markanrtunovim tumačenjem na normalni vid 
lečkom zbornicom tim, što se površinom očne lečke raztresene 
zrake u zenici sakupe u jednoj točki te se tim dignu paralakse, 
koje su onim raztresom zraka bili nastale. Dalekovidnost je de 
Dominis pomoćju izbočite lečke ponešto izpravio i protumačio, ali 
je tumačenje moralo da ostane manjkavo, pošto nedopušta u oku 
lamanja zraka. Ako je dalekovidnost barem ponešto protumačena, 
nije mu to pošlo za rukom kod kratkovidnosti. Jezgra njegova 
tumačenja ide na to, da dokaže, kako se preriedkom pupilom 
oslabljene zrake pomoću rasipne lečke ojačaju, a ovo ojačanje 
postigne se tim, što se dubnom lečćkom predmet stisne prividno 
