BARTOLOMIJE GEORGIJEVIĆ. 119 
vojnik pak u ratu gleda samo da dobije platu i da se dohvati 
pliena, i sve mu je jedno ma ko zadobio ima ko nadvladao, prija- 
telj ili neprijatelj. U svećenstva nema ništa svećeničkog osim sve- 
ćeničke pompe; nema u njega ni pobožnosti, ni straha božjega ni 
učenosti (eruditio), što bi sve trebalo da ima. I izgleda da gotovo 
svaki svećenik traži samo svoju ličnu korist, a ne slavu Hristovu. 
I zaista bi mogli s prorokom reći: ,svaki je popustio i niko _ ne 
vriedi; nema ko bi dobro činio, nema ni jednoga!“ Je li čudo, što 
Hristos ne će da je prijatelj takvim ljudma?!“ 
»Mi dakle vojujemo bez Boga. I što je još nesrećnije, Bog je 
protivu nas. Mi nosimo krstove, ali onaj, koji je stradao na krstu, 
svojim blagoslovom nije uz nas. S toga sve u nas i propada, i 
biedama i nevoljama kao da kraja nema. Ustane li jedan narod 
da se bori s Turcima, drugi odmah nadje kod svoje kuće kakvih 
domaćih gradjanskih ratova, i još pozove za saveznike nevjernike, 
otpadnike ili jeretike, te da Hrista što žešće gone. Drugi opet 
gledaju svoga posla, ili provode vrieme u lienosti ili pijući i uživa- 
jući kojekakve niske naslade. Vojnici pak, koji se povedu na 
vojnu, ne služe zarad Hrista, nego za novac. Čim se vojniku ne 
izda plata, odmah ili bjega kući ili prebjegava k neprijatelju. 
»Šta pomaže mudrost talijanska, revnost španska, jačina nje- 
mačka, ubojnost francuska ili drskost ugarska ondje, gdje vojnik 
nit pomišlja na Hrista, nit na slavu svoju, već ide na vojnu kao 
va pijanku kakvu, na kojoj će da pokaže, koliko može da popije ?“ 
»Imamo dobre zakone, ali zle običaje. Imamo dobro oružje. ali 
nam srce ništa ne valja.“ 
»Hvale se oni koji, brat na brata, žestoko oružjem napadnu. 
A kad ko ne će da se bije s neprijateljem, to se ne smatra za 
stidno, niti tko pomišlja, da takvog valja kazniti?“ 
»Da 1 je još ko ikada čuo, da je vojnik, koji je s vojske vo- 
bjegao, ili koji je svoje oružje bacio, kažnjen bojem? A nekada 
su smrću kaznili i desetkovali ne samo pojedine, nego čitave 
legione“. 
» Vodimo dakle malenu vojsku, i još vojsku skroz pokvarenu 
protivu mirijade neprijatelja, koji se služi najboljom disciplinom. 
Jer Turčin kad na vojnu podje, sve svoje zlo ostavi kod kuće, a 
hrišćanin ga tek tada sobom ponese. U turskom vojničkom stanu 
nema ni veselja ni naslada, već samo oružja i najpotrebitije hrane. 
U stanu hrišćanskom pak vlada raskoš i sav pribor raskoši. Pa 
veća je u njemu gomila javnih bludnica, nego što vojnika ima! 
