120 Čč. MIJATOVIĆ, 
Ugrin otima na silu, Španac pljačka, Niemace pije, Čeh hrče, Po- 
ljak driema, Talijanac se predaje pohotljivim nasladama, Francuz 
pjeva, Englezu da je da se samo sit najede, Skotlandcu da se časti 
i veseli: vojnika, koji bi cielim svojim ponašanjem vojnik bio, 
teško ćeš ma koga nači.“ 
»Za što dakle da nam je čudo, kad pobjedjuju oni, u kojih je 
razboritost, učenost i štedljivost, bodrost, vjernost i najveća po- 
slušnost? Ili zar treba da pobiede oni, koji se ispred neprijatelja 
uklanjaju, pa ili idu da plien traže, ili se nalaze izmedju čaša ili 
kod bludnica, ili inače baveći se oko kakvih gadnih i prokletih 
nedjela?!“ 
»Ali za sve ovo krive su starješine. Jer da ovi drže ljude svoje 
u stezi, nikada ne bi hrišćanski vojnik bio gori od vojnika tur- 
skog. S druge strane krivi su i vladaoci, jer napadajući jedan na 
drugoga sprečavaju, te još nikada do sad ne mogosmo prema Tur- 
cima izvesti dosta jaku vojsku. Mi se otimamo i bijemo izmedju 
sebe oko jednog ili drugog gradića, i tek pošto se žestokim boje- 
vima iskrvimo i pošto potrošimo sve što smo imali, vidimo da 
zemlji i državi ništa doprinieli niesmo.“ 
»Nego sad već ne vriedi žaliti ni jadikovati“. 
Georgijević prelazi te pobraja redom zemlje, koje su Turci do 
tada već osvojili bili, i pokazuje kako već niko više i nije siguran, 
kaoi u kakvoj je velikoj opasnosti cielo Hrišćanstvo. A kad bi se 
svi hrišćanski vladaoci složili i vojske svoje sastavili, onda nema 
sumnje, da bi Turke savladali. Pravi za tim račun, koliko bi koja 
hrišćanska država mogla dići vojnika, i nalazi da bi sve skupa 
mogle u boj izvesti 160.000 konjanika i 200.000 pješaka. S ovoli- 
kom vojskom potukli bi neprijatelja, prešli Dunav i išli pravo u 
Carigrad, osvojili Trakiju i Grčku, ,u kojima je zemljama i danas 
veći dio stanovnika hrišćanske vjere, i koji stanovnici najvatrenijom 
žudnjom očekuju hrišćansku vojsku. I čim bi se takva vojska po- 
javila, odmah bi oni otpali od svojih gospodara i tirana, koji ih 
tako strašno gnječe; ustali bi na njih da ih biju, i već taj ustanak 
dao bi nam, ili bar olakšao bi nam, pobjedu. Svaki bi Turčin u 
samim svojim slugama našao osvetnike i neprijatelje; u gradovima 
bi okružen bio izdajnicima, u otvorenim bitkama vojnicima, koji bi 
ga iznevjerili. U opće, svi Hrišćani u 'Purskoj vrlo nisko misle o 
turskom oružju i priznaju Turcima samo da su vješti u čarkanju. 
Ovi misle, da svojom velikom vikom neprijatelja poplaše; ako li 
se pak neprijatelj vikom tom ne poplaši i ne nagne bjegati, onda 
