Prilog za povjest glasbe južno-slovjenske. 
Kulturno-historijska študija 
FR. Š. Kunača. 
Predano u sjednici filologičko-historičkoga razreda jugoslavenske akademije zna- 
nosti i umjetnosti dne 25. travnja 1876. 
E. Dvojnice. 
Dvojnice (u Slavoniji dvonjače, u hrv. Zagorju dvojka, u hrv. 
Primorju pako vijulica iliti vidulica) sastoji se od dvijuh cievi, 
koje su gore i dolje skopčane, te koja svaka svoj cvek i vrtline 
(Griffičcher) imade. 
Praveći dvojnice izsječe se najprije četverouglato ravan komad 
drva (javorovine, bukovine ili hrastovine) bez ogranka, a unj se 
probuše dvie cievi. Kod toga valja pohvaliti vještinu našega na- 
roda, jer često ni tokaru uza svakojako oružje ne podje za rukom, 
da cievi ravno probuši, dočim naš seljak kod toga ne ima ničega 
do svoga svrdlića (Handbohrer). Uspješno provrtivši izglade se 
s vana nešto više od dvije trećine cievi na okruglo ili uglato i 
vrtline se povrte; tada se napravi glava i pisak, a napokon se uresi 
cielo glasbalo rezbarijami. Glava je onaj dio koji siže od piska do 
cievi te čini ravnu plohu. Obje četverouglato-dugoljaste rupe na 
prednjoj strani podno piska zovu se glasnice. Oba se zaglavka u 
stražnoj strani piska tako izrežu, da dolnja ustnica sviračeva može 
udobno prileći. Lieva ciev ima tri, desna četiri vrtline. Prosto na- 
puhnuta odaje lieva ciev glas g, desna glas a; cievi su dakle u 
razmjeru sekunde. 
Kao što već primietih kod opisa svirale, da se glasovi jačim 
puhanjem u ciev mogu preinačiti, tako i ovdje. Slabo puhnuvši 
čuju se oni glasovi, koje prirodnimi nazvah; srednje puhnuvši, 
zamnije gornja kvinta, a jako, gornja oktava prirodnih glasova. 
Puhne li se sasvim slabo, onda zamnije od najvišega prirodnoga 
RIBI LANIKIVI i 
