28 FR. Š. KUHAČ, 
1. Bučinu ili bušu (u Sriemu zvana i bušoili pirgeta) poznavahu 
stari Rimljani imenom buccina. Bučina je glasbalo još manje umjetna 
kroja nego li kravarski rog, budući da je tako rekući uzeta od 
prirode ne sastojeći se od ničega inog do li od tikve (Flaschen- 
kiirbiss, Heberkiirbiss). Ovu tikvu, kad ju ne rabi glasilom, zove 
narod: hrg, jurgeta, krga i duganja. 
Bučina se djela ovako: Dozrievši tikva i otvrdjevši vanjska kora 
razstavi se od debla, koje se/ponajčešće penje uz koje drvo, te se 
za nekoliko mjeseci objesi u dimnjaku, da bi se tako unutri sasma 
posušila. Osušivši se, razpolovi joj se kruška (dolnji dio, t.j. prava 
tikva), a duša se i sjeme izvadi, gornji se kraj cievi (šiljak) od- 
reže te šibom ili žicom očisti. Podržavši zatim nutarnji dio ovako 
uredjene tikve kratko vrieme nad sla- 
bim plamenom, da bi se tim preostale 
možda niti izpržile, evo bučine gotove, 
pa se odmah može u nju trubiti. Naj- 
češće utaknu u bučinu podulji drven 
pisak, a tada trubeći u nju okrenu ju 
prema tlu. Ne ima li bučina piska, onda 
u nju trube kaočto u kravarski rog, pa 
ju tako postrance i drže. Rimljani po- 
znavahu obje vrsti bučine, nu češće bi 
imali ,buceinu“ sa ,phorbeijom“ nego li 
bez nje. 
= 4 
lj 
h== 
VM jj: 
be 
ly 
| 
(Glasbala ovdje narisana! duga su 65 
em., od čega je ciev duga 50 em., a 
bučilo (tutnjilo, Schallbecher) 15 em. 
Bučina ima istu glasovnu zalihu koju i 
kravarski rog, nu glasovi joj nisu toli 
intenzivni koli u roga. 
Za oznaku glasbanju u ovo glasbalo 
rabe glagol bučati, bučiti, bušiti, piriti 
ili Zuliti. Posljedna se ova rječ rabi 
samo onda, kad bučina ima tulae (tuljae, 
tuljak dulac)?. U Slavoniji i Sriemu, j 
gdje raste tikva-pirgeta u izobilju i divlje, dom je i glasbala bučine. 


" Obje su bučine n mojoj sbirci; jedna potiče iz Valpova u Slavo- 
niji, a druga iz Iriga u Sriemu. 
* Neki seljak, vozeći me od Slankamena u Rumu, reče mi — kad 
ga zapitah za ime trubila (Sehallbecher) u bučine: ,Obično se zove 
