306 FR. Š. KUHAŠ, 
keltska s imenom x4wvwt, koja da je bila rezka zvuka; 4. paflagon- 
ska; Đ. medska i 6. tirenska. Iini stari narodi evropski osim Ger- 
mana rabljahu trubu. Ime ovoga glasbala izvodi Miklošić iz Ger- 
manštine, Matzenauer pako iz romanštine. Ovaj piše: ,Miklošić 
Fremdw. odvozuje z germ. — strnčm. trump&, trumba == tuba, 
srnčm. trumbe id. Vyskytuji se kromč toho skand. trumba = tym- 
panum, stnčm. trubari, sinčm. trumbaece == tibicen, trumben = 
tuba canere, holland. tromp = tuba, buccina 2. proboscis 3. crem- 
balum s neorganickym p, možna že z fr. = angl. trump = tuba, 
buccina; v fečech rom&nskyeh: vlask. tromva, dem. trombetta, fr. 
trompe, trompette == tuba — silat. trumba == buccina, fistula seu 
pars cava tormenti bellici; trumpa == buccinae species. — Jest 
velmi pochybnć, zdali Tpana trunba poch4zi z germ.; v germ.fečech 
jest to slovo rovnč tak etymologicky temnć, jako ve slovan., a ve 
slovanskych jest mnohem četnčji zastoupeno. — Srov. lot. strump-is 
canna. 'Tvary, jako: slov. trombeta, trumbeta, trombenta, trobenta, 
chrv. trumbita, mrus. trombeta, trembita, srb. trumbeta a podobnć 
jsou ovšem ciziho puvodu a sice rom4nskćho ".“ 
Obojim nazorom evo nekoliko primjetaba. Kao što nam kaže 
poviest, stari Germani ni ne poznavahu trube, nemogahu dakle ni 
imena joj imati, jer jedno jedino mjesto, koje je u rimskoj povie- 
sti Grka Diona Kasija, (rodjen god. 199 poslije Isusa) gdje se 
spominje neka tuba barbara, ne kaže još izvjestno na Niemce?. 
Nu ako i dozvolimo, da se riečju ,barbari“ razumievaju zbilja 
Germani, to ipak nije dovoljno samo jedno svjedočanstvo, da bi- 
smo trubu priznali germanskim narodnim glasbalom, t.j. takovim, 
koje bi Germani bili izumili ili donieli iz pradoma. Oni ga tek u 
Evropi upoznaše, te su uzeli ime Zrumypa ili trumnpa od inoga nekoga 
naroda. Ovaj ini narod bio je po svoj prilici slavenski. Šafačik piše 
u Starožitnostih tom I. str. ,Od drugoga do sedmoga vieka po 
1 Vidi Ant. Matzenaner: ,Cizi slova ve slovanskyeh žečeech“. V Brnč. 
1870. 
* Die Instrumente der alten Deutschen verstatteten nichts anderes 
als Klappern, Rasseln, Klingeln, Klirren, Trommeln u. s. w. und ihre 
Musik war somit keine eigentliche Musik, sondern blos klingender Liirm 
und schallendes Getćse. Von dem Gebrauche der Trompete bei ihren 
Kriegen findet sich nur ein einziges Zeugniss bei Dio Cassius, der sagt: 
»,Tubis utebantur peculiari suo modo barbaricis; his enim inflatio hor- 
ridum bellicoque terrori convenientem sonum edđebant.“ Vidi Forkel: 
zAligem. Geschichte der Musik“ Vol. II. pag. 119—121. 
s. makija 
