PODMETNUTE, SUMNJIVE I PRERADJENE LISTINE. 149 
morum episcoporum, Johannis scilicet sanctae anchonitanae ecelesiae 
et Leonis nostri familiarissimi a nostro latere uobis transmissis, in 
omnibus vobis creduli atque perspicaci industria suffulti, sanctae 
palestrinae ecelesiae, audiatis“, nego imalo je stajati ovako: ,et 
Leonis sanctae palestrinae ecelesiae, (qui sunt) nostri familiarissimi, 
a nostro latere uobis transmissi, atque perspicaci industria suffulti, 
in omnibus nobis creduli audiatis“. Još je očevidnija druga ruka u 
zaključcih saborskih, gdje je ona slobodnija bila, pošto je u njih 
jezik i slog imao biti i prvobitno slabiji nego li u papinskih po- 
slanicah. U naših domaćih listinah latinskih opaža se u obće velika 
sklonost na smjelo, često smisao zastiruće, premetanje rieči. Ali u 
ni jednoj izpravi ne ima tolika premetanja ne samo rieči nego i 
čitavih izreka, koliko u tih spisih saborskih, tako da se jedva po- 
misliti može, da su zaključci saborski mogli u tom obliku izaći iz 
pera saborskoga bilježnika. Za primjer budi naveden zaključak X.V 
onako kako je u pomenutom rukopisu, uz moju redakciju, koja se 
i u matici imala nalaziti: 
(QQuodsi sacerdos incontinenter (duodsi sacerdos incontinenter 
propter ipsam continentiam pri- primam, quam sortitus est, teneat 
mam, quam sortitus est, separe-  uxorem, propter ipsam continen- 
tur a consortio cellae, teneat uxo-  tiam separetur a consortio cellae. 
rem; si vero aliam duxerit, ex- Si vero aliam duxerit, excommu- 
communicetur. nicetur. 
U rukopisu taj zaključak posvema je nejasan i nerazumljiv, a 
postane jasnim i razumljivim, ako se rieči i stavke inače porede. 
Ovaj zaključak saborski stvoren je u prilog bezženstvu svećenstva, 
tč se njim odredjuje u pogledu od prije oženjenoga svećenika, da 
se onaj svećenik, koj se ne može uzdržati od žene, s kojom se 
prije vjenčao bio, imade od nje odieliti i odieljen od nje živjeti. 
Ako li bi se iza smrti ove žene opet oženio, imade se izobčiti. — 
Kada su ovi spisi tako preradjeni, ne može se za izvjestno odlu- 
čiti; ali mislio bih, da dosta rano; možebit u drugoj polovici XI 
stoljeća, jer se sklonost na premetanje rieči i izreka u istinitih 
izpravah one dobe opaža. Koješta da kako ima se i u nevještinu 
kasnijih prepisača zaračunati“. 
Ne mislim, da je ovom razpravom pitanje o istinitosti naših li- 
stina starijih od XII. stoljeća završeno. Mi smo tek u početku ta- 
kovih iztraživanja. Ako li bi se nametnulo pitanje, kada je veći 
