GLASOVI O ,OGLEDU BJEČNIKA“. 181 
tim baš je to pravo nazvane. Il. Ruvarac u Jleronuney Marune 
opneke sa 1813 Kio. 119, 88—43 prvi izvede, da su to, što se u 
pjesmama spominu, baš Znige carostavne, t. j. jedna vrsta historije 
svijeta, koja je bila poznata u starijoj srpskoj kniževnosti, i to mu 
je mogućno bilo samo za to, što je stajao ne na čisto etimološkom 
nego na historičkom zemlistu. Varijante staroslavni i starostavni 
on proglasi za -čistu korupciju, od narodne etimologije, a pjeva- 
čima je i onako lako bilo zaboraviti svezu među riječju i stvarju, 
osobito kad im stvar nije bila poznata. Isto tumačene Ruvarčevo 
i s istoga gledišta ja sam člankom ,Kronograf, carostavnik, tro- 
jadik, rodoslov“ štampanim u Glasniku XLV, 335—343 još dale 
raširio, pokazavši s više primjera, da carostavnik i carostavne knige 
u starom našem jeziku znače upravo historiju, i da su ne narod- 
noga nego kniževnoga postana. 
Eto koliku korist čini u nauci promatrane jezika sa strane hi- 
storijske u čitavom životu pojedinih mu sastavnih dijelova, koliko 
im se historija da pregledati i uhvatiti. Ja sam se poglavito za to 
zaustavio na riječima, vezanim za društvenu i kulturnu narodnu 
historiju, što ovako promatrane ide u historijski rječnik, ili što 
taka kniga treba da zbere i u svoje člančiće uredi i složi ovaku 
građu jezika. Na pošletku je ovaka strana promatrana jezika i mane 
poznata, jer već možemo držati, da nema obrazovana čovjeka u 
nas, koji ne bi znao, koliku su korist iz historijskog promatrana 
pocrpli razni dijelovi gramatike, a leksička je građa mane i tek u 
odlomcima obrađivana s toga gledišta. Među tijem baš ovako po- 
redeći ono što ima današni živi jezik s onijem što iz Daničićeva 
Rječnika iz kniževnih starina znamo, ili što nam je poznato iz 
spomenika poslije Rječnika izdanih, uviđamo ne samo korist Rječ- 
nika iz kniževnih starina i u opće korist obdjelavana starine, nego 
uviđamo u isti mah i štetu, koja postaje, ako se leksikografska 
studija sadašnega jezika ne sastavi sa leksikografskom studijom 
staroga, u kojoj se jedino nalaze prava i istinita objašnena. Pa kao 
što se vidjelo, šteta nije samo za studiju sadašnosti, nego i za stu- 
diju prošlosti. S toga je Littrć najbole pogodio, kad je kazao, da 
je stari jezik korijen, a novi grane, te da ih ne treba nikad jedno 
od drugog razdvajati. 
Kad sam naprijel na svom mjestu govorio o hrvatskim leksiko- 
grafima, istavio sam subjektivno i objektivno obdjelavane rječnika, i 
nedostatak, što razna značena, koja se u tim rječnicima iznose, 
nijesu redovno potvrđivana primjerima iz pisaca, u kojima se na 
