GLASOVI O ,OGLEDU RJEČNIKA“. 191 
To vidimo jasno obileženo u pristupu k ovom ogledu rječ- 
nika. ,U ovom će rječniku biti — čitamo odmah u početku — u 
opće riječi koje imamo u kniševnijem spomenicima, u kniževnosti i 
izvan ne, što se moglo doznati od najstarijih vremena do našega 
vremena.“ 
Krajna je, dakle, granica naše vrijeme. Karakteristike su toga 
»našeg vremena“, što je u nemu ,narodni jezik sa svojom pravil- 
nošću i čistotom obznanen i postao zakon, i sa svake strane priznan 
za zakon u kniževnosti našoj. Tijem se zavišuje jedno vrijeme, a 
drugo istom nastaje: završuje se staro vrijeme, kojemu je na kraju 
narodni jezik u današnem svom stanu, a nastaje novo, kojemu je 
u početku taj jezik“. Malo dale čitamo: ,Po rečenom značenu na- 
šega vremena osim kniga devetnaestoga vijeka, u kojima se upravo 
obznamuje narodni jezik, valalo je između ostalijeh istoga vijeka 
birati samo one, u kojima bi se moglo nadati, da će se naći što, 
čim bi se popunilo poznavane narodnoga jezika, i samo se tako 
što moglo iz nih upotrebiti“. 
Moram priznati, da mi se tačka a članka 1. programa Daniči- 
ćeva ne čini sa svim jasna Toga radi ću se postarati, da je drugim 
riječima kažem, eda bismo joj glavni zadatak bole uočili. Daničić 
upravo dijeli historiju našega jezika na dvije polovine. Jedna mu 
je polovina staro doba, kojemu on postavla granice u našem vijeku, 
u kom su za historiju jezika učinena ova dva znamenita djela: 1. 
što je obznanen onakav kakav je i kakav se zatekao; 2. što je uči- 
neno da se jezik, taki kakav je, prizna za zakon u kniževnosti. 
Toga radi i jeste nastalo novo vrijeme. Što Daničić dale govori, 
da se , ovo novo vrijeme tijem jezikom, kao sjemenom nive, istom 
zasijevaju gdjekoje vrste kniževnosti, a više ih se još i ne zasijeva“, 
što, govoreći o plodu od te sjetve, veli, kako ,taj plod vala još 
vidjeti, kako će se u svoje vrijeme održati, kako će ga primiti i 
što će s nim činiti negovo vrijeme“, te kako ,s toga takove rijetke 
prvine novoga vremena ne mogu još ući u rječnik, u kom se hoće 
da pokaže jezik u svojoj historiji“ vidimo, da on staro vrijeme 
smatra kao period u historiji jezika potpuno završen, a novo kao 
započet, započet drugim načinom, drukčijim silama i donekle za 
drukčije potrebe, čega radi i drugčiji plod biva. 
Mi svi znamo, da je naša kniževnost započela se na osnovima 
narodnog jezika, onakoga, kakav se do početka ovoga vijeka obra- 
zovao i stvorio. Taj pošledni momenat razvitka, onakav kakav se 
zatekao i u rječniku i u oblicima, položen je za osnovu jeziku 
