GLASOVI O ,OGLEDU RJEČNIKA“. 193 
Iz toga se vidi potreba, koju je Daničić mislio svojim rječnikom 
namiriti. Kad je već kniževnost osnovana i osnov joj utvrđen na 
podlozi narodnoga jezika — potrebno je tu podlogu i poznati što 
potpunije, dakle ne samo onako, kako je bješe u prvi mah i za 
prvu potrebu obznanio Vuk Stef. Karagić. Prvašni, dakle, plan 
Vukov izlazi ovdje popunen prema široj i već čistijoj potrebi. Po- 
puna je ta dvojaka. Ona je s jelne strane u tome što če narodni 
jezik biti iserpen sistematičnije, po opširnijim i obilatijim izvorima, 
načinom u svemu pouzdanijim; a s drnge je u tome, što će rječnik 
Daničićev pokazivati jezik ne u jednom momentu, nego u negovoj 
historiji. 
Ja negdje naprijed napisah, da se našim jezikom piše već neko- 
liko stotina godina; nije se, dakle, nime počelo pisati tek u naše 
dane. Znatni su ti spomenici i imaju jednu jaku karakteristiku, 
koja ih po prijeko dijeli od našega današnega kniževnoga jezika. 
Oni ne samo da nijesu pisani po zapovijesti kakvih god osobitih 
teorija, kojih bi se pisac još iz naprijed držao, nego su često pi- 
sani radi neznana ili provalivanem sil&_ narodnoga jezika nasuprot 
postavlenim teorijama. Vaki su spomenici narodnoga jezika na srp- 
skom istoku, gdje se kao pravilo smatrao erkveno-slovenski jezik ; 
toga je i u glagolaškim spomenicima na zapadu. Ono što su na- 
rodnim jezikom napisali bosanski fratri i ostali pisci na zapadu, 
osobito u primorju, jeste ponajviše prirodna upotreba, na koju su 
još ponajviše mogli uticati jezik latinski i italijanski. U tim djelima 
se još nigdje ne vidi niti vlada teorije, niti kakve god naprijed 
zamišlene ili na daleko zasnovane misli. To su prvi pokušaji lite- 
rarne upotrebe jezika, pokušaji, stvarani ne školom i vaspitanem, 
nego fvornom silom jezika kroz same pisce. Pripadajući ponajviše 
(kao što bi napomenuto naprijed pri govoru o dijalektima) oblas- 
nim centrima, ovi se pisci ponajviše drže u granicama svojih di- 
jalekata, te tako, pošto se nešto odbije na nihovo latinsko i 
italijansko školovane, kroz nihova se djela i ne može ništa drugo 
saznati, nego probijane na vidik jezika narodnoga, onakoga kakav 
je u nihovo doba u onom kraju bio. U svjema ovijem izvorima 
Daničić je mogao nači dosta građe, kojom će obznanu i poznavane 
cjelokupnoga sadašneg jezika narodnoga popuniti historički. To je 
i onako drugi dio negova zadatka. 
Poslije ovoga mislim da ne će biti teško uporediti rječnik Dani- 
čićev sa rječnikom braće Grim i E. Ljittrć-a, i poznati pravu na- 
mjeru i zadatak ovoga ogromnoga truda. 
RDS RAK DV. 13 
