200 GLASOVI O ,OGLEDU RJEČNIKA“, 
Što je akcentuacija ušla u rječnik, tome se svaki može samo 
obradovati, i taj dio mnogo uzvišava cijenu rječnika. Samo mislim, 
da bi u priopćavanu akcentuacije valalo nešto izmijeniti. Taničić 
kaže, da radi akcentuacije ,za riječi kojih nema u Vukovu rječ- 
niku a nije ih sam čuo, vala moliti prijatele onuda gdje se govore, 
vješte tome poslu, da jave akcentuaciju“. Ovoliki je trud svake 
hvale vrijedan. Ali bih ja želio, da se svuda jasno obileži: koja je 
akcentuacija od koga, koja od Vuka, koja li od Daničića, koja li 
od zamolenih prijatela, i, ako je moguće, od kojih poimenee. Isto 
tako nigdje u ovom pošlednem slučaju ne treba propustiti nazna- 
čiti kraj od kuda su zamoleni prijateli. Ovo sve želim u korist bu- 
dućega naučnog ispitivana. Ne može se u naše vrijeme znati, šta 
će tome budućem ispitivanu trebati; ali se što tanom tačnošću u 
priopćavanu građe najlakše može ugoditi budućim još neznanim 
potrebama nauke. Nastavlajući govor o akcentu, Daničić veli: ,, fi- 
ječima, kojima se ne bi mogla ni na taj način doznati akcentuacija, 
a take su osobito stare koje sada nijesu u običaju, staviću onaj 
akcenat koji mi se pouzdano čini da im pripada“. Ja sam odsudno 
protiv ovoga, ma koliko da bih bio gotov pouzdati se u vještinu 
Daničićevu i u negovo poznavane jezika našega Kao što se ište 
da sve ostalo u rječniku bude potvrđeno i što objektivnije, tako 
mislim da treba i da se za svaku sitnicu akcentuacije zna od koga 
je i s koga je kraja, i da ni u tom dijelu ne bude ništa kombino- 
vano ili iz subjektivnog izvora (pa ma kako taj izvor bio pouzdan). 
Isto tako mislim, da bi trebalo svuda, gdje se god može, tjerati 
preciznost tvrđena dokle se dale može. Pri riječi are dolazi vrijeme. 
obileženo riječima: ,samo XV—XVI vijeka“, ali držim da bi tome 
još trebalo dodati, da ta riječ dolazi samo u zapadnih (specifično 
hrvatskih) pisaca, kao što sami primjeri svjedoče, jer dokle se paž- 
livo ne pregledaju svi primjeri, moglo bi se, po onako obileženom 
samom vremenu, pomisliti, da ga je bilo i na istoku. Među tijem 
istočni spomenici već te riječi nemaju, i ona leksički pripada u one 
rijetke i u ovom slučaju izginule specifično hrvatske osobine. Pri 
riječi akvila stoji, da dolazi ,samo u nekih pisaca XVI i XVII 
vijeka“. Primjeri su samo iz dalmatinskih pisaca i iz Glavinića 
Istrijanina. Dolazi li ta riječ i u ostalih pisaca onoga vremena, pa 
samo primjeri iz nih nijesu navedeni? Ako to nije, onda bi mjesto 
nekih valalo staviti dalmatinskih ili primorskih, da se pokaže od- 
meh s mjesta provincijalna raširenost te riječi. — Pri riječima ba- 
horica, bahoriti pomine se, da ih ima Vuk. Među tijem nije zabi- 
