GLASOVI O ,OGLEDU RJEČNIKA“. 211 
Na pošletku je s ogledom rječnika puštena na svijet još jedna 
novina, predložena su četiri nova znaka za pisane našega jezika 
latinicom. 
U takim prilikama svagda se mogu istaviti dva pitana. Prvo je, 
je li bilo potrebno uvoditi nove znake, a drugo je, je li pogođen 
način, da se taka potreba namiri. 
O podleki uvođena novih znaka gotovo nije vrijedno ni govoriti. 
Zar je dobar pravopis, koji ne može obiležiti razliku među glasom 
bu grupom A), među glasom 2 i grupom 4), među glasom mi 
grupom Hj, među glasom 1 i grupom 17... a ovamo je jezik 
takav, da se, osobito prvo dvoje, svaki čas susreće i potrebno ga 
je razlikovati? ... Te nepotpunosti, u ostalom, nijesu ništa drugo, 
nego znaci, da je posao uređivana pravopisa još nedovršen. Je li, 
dakle, veća dika nastavlati i dovršivati što još dovršivati treba, ili 
je časnije i ponosnije tekovinu starijih naraštaja ni malo nepomi- 
cati naprijed?.... Kad znamo, da se i ovo što sad imamo nije stvo- 
rilo od jedan put, onda, na pošletku i ovaj korak jeste još jedan, u 
ovaj mah pošledni korak, k sistemu, kojemu se odavno pošlo, i 
kojemu smo se i do sad postojano i sve većma primicali. 
Toliko o potrebi. A što se tiče načina koji se ovdje predlaže za 
namirene neno, on takođe u toliko mora biti po sistemi kojom se 
izvodi u svezi sa dosadašnim radom, u koliko je u svezi s nime i 
potreba o kojoj je riječ. Čim sam kazao, da ja ovu reformu ne 
smatram ni za što drugo nego za završetni korak u redu refor- 
movana, tim sam u jedno kazao i kakav treba da je način, kojim 
će se ona namiriti. Način taj može biti — samo način dosadašni. 
S kolikom pak radošću ja pozdravlam ovaj završetak udešavana 
latinice za potrebe našega jezika — neka pokaže i to, što eto sam 
odmah pišem, upotreblavajući sva četiri nova znaka. 
Inače ja se nemam na čem više zaustaviti. Da je kakav mani 
posao, ja ne bih ni ovoliko zabavlao, ali kako je ovdje uloženo to- 
liko vrijeme u samo skuplane građe, i kako će trebati može biti 
još toliko vremena i truda uložiti u izradu, činilo mi se malo sa- 
vjesno prećutati ma najmane što, za što bih mislio, da bi savršen- 
stvo ili monumentalnost djela — koje je oboje, na svaki način 
ujamčeno — i većma umnožilo. Jer sve ostale strane izrade nose 
na sebi nesumnivi tip snage i dubokoga zamišlana. I najjača snaga 
talenta, baš za to, što ne može obuhvatiti sve mora imati neke 
EJ 
