30 M. BRAŠNIĆ. 
Ostali županijski gradovi razlikovahu se od ostalih mjesta u župi 
što su ova otvorena bila, dočim su gradovi zidom opasani bili. 
Ova razlika izmedju utvrdjenoga »grada« i otvorenih mjesta 
»župe« izražava se koli u hrvatskih toli srbskih i bosanskih spome- 
nicih. Razlika ova spominje seu kronici hrvatskoj: »Potom toga po 
rečenih dvim priveležih razdili zemlje 1 stavi im mejaše 1 tolikoje 
meu gradi i župam,«*' a ponajbolje je izražena u zakoniku 
Dušanovu: »HJapa KECIKTI AA NpATH KOVAE KIMO NONE, FPAZA BBCNKII AO 
IKOVNE , M OZKOVNA NO ZKOVNE, MO OMAKTI ZKOVNA HO Tpaga«** 1 t.d. 
Oko grada ponamještahu se u selih pojedine porodice ili zadruge, 
koje su rod sačinjavale. S toga i dobivahu sela u najstarije doba 
ime one porodice, koja se u njih nastanila. Još dan danas nose 
mloga hrvatska sela patronimičko ime. Porodice ili zadruge sači- 
njavahu pravno jedinstvo, imajući zajedničko imanje, zajedničku 
glavu i jedno ime. Zadružno imanje zvaše se i zove se još kod Hr- 
vata »baština, djedina«, u kronici hrvatskoj zove se tako i ciela 
država (»didina«), u poljičkom štatutu dolaze za zadružno imanje 
izrazi »bašćina, didinstvo«. Zadružnu glavu birahu svi članovi za- 
druge. »U starije doba biraše se za zadružnu glavu po pravnom 
običaju najstariji član zadruge. Zadružni je starješina upravljao za- 
družnim imetkom, ali ne po svojoj volji, neograničeno, nego sdo- 
govorno i suglasno s ostalimi članovi, on je nadalje mirio razpre, 
koje bi se porodile medju članovi zadruge, te je ovu napram dru- 
gim pravnim osobam zastupao. 
Zadruga je temeljem svemu obćinskomu i družtvenomu uredjenju 
svih Slavena u obće, a napose Hrvata i Srba. 
Družtvom susjednih sela glede uživanja neke stvari, u početku 
paše i šume, nastadoše obćine. Kao što zadružni, obavljahu se 
i obćinski poslovi u zajednici. Akoprem je kronika hrvatska u 
obče nevjerodostojan izvor, to su opet nekoje u njoj zabilježene 
stvari ili istinite ili istini na blizu. Medju one posljednje spada po 
mom mnienju i izrjeka: »l učiniše satnike, ki satnici biše 
nad stotinu ljudi«,** ako se neuzme po riečih, nego po smislu. 
Odtud sliedi, da su satnici, bud pojedinimi obćinami, bud kotarom 
sastojećim iz nekolikih obćina upravljali. Analogiju tomu nalazimo 
u njemačkom pravu: pojedinimi centenariji ili hundertšafti uprav- 
ljahu centuriones centeni comites, hunni ili centgrafi. Isto tako 
mislim, da se pod izrjekom u kronici hrvatskoj: »i te satnike 
učiniše svake zemje ljudi« nerazumievaju, kako Račkit! 
