240 FR. RAČKI. 
jega je neprijatelj držao za izčekivana svojom bugarskom vojskom 
syncella Vasilija. Tiem Pečenezi uplašeni uzmakoše. Ali ovim uzma- 
kom ne odustaše oni od nasrtaja u iztočno-rimske pokrajine; sada 
pače »provaljivahu bez straha u Maćedoniju i u Thraciju« čak do 
pod sam Carigrad, svudjer pljackajući 1 pustošeći. Da se tiem pro- 
valam na put stane, car Konstantin s jedne strane povjeri (1051) 
novu vojsku patriciju Nikeforu Brieniu, prozvanu »ethnarhom«, 
s druge izasla Kegena k plemenikom njegovim, da jih na mir na- 
govori. Ali Pečenezi bjehu na svojega, tudjinu služećega, zemljaka 
tako razjareni, da ga na komade razsjekoše. Vojska grčka, u kojoj je bilo 
takodjer saveznih franačkih 1 varjažkih četa, usredotoči se kod Je- 
drena, ali namjera bješe joj više odbijati navale nego li nasrtati na 
neprijatelja. A ta namjera bi polučena; dočim patricij Mihajlo Ako- 
luthos razbi dvie čete neprijateljske, jednu kod Golova (sada (Go- 
lovice), stare Kabyle, ležeće na cesti, koja je iz Beroe prieko Bal- 
kana vodila u Marcianopol; drugu kod Toplice, tvrdjave na Marici. 
Poslije ovih poraza prestale su pečenežke čete predjele balkanskoga 
podnožja u Traciji phieniti, okrenuvši svu silu u Macedoniju. Ali i 
tamo podjoše za njimi Brienij i Mihajlo u potjeru, tč jih kod Cha- 
riopola potukoše. Od tada ove i sliedeće god. 1052 provale Peče- 
nega prieko Balkana bjehu redje i slabije. Ali carevina ne mogaše 
nadati se nuiru, dok sila toga neprijatelja onkraj Balkana ostade 
neslomljena. S toga je car Konstantin iznovice god. 1053 sakupio 
vojsku »iz iztoka i zapada«, i povjerio ju rečenomu patriciju Mi- 
hajlu, zapovjediv syncelu Vasiliju, da ga bugarskom vojskom pod- 
uprie. Doćuvši kagan Tyrak za ove priprave utabori se kod veli- 
koga Prieslava, učvrstiv se »obkopom 1 jarugom«. Rimska vojska 
badava je ovdje obsjednula neprijatelja u toli jaku položaju; a ne 
mogav prisiliti ga na predaju, odluči dignuti obsadu. Kada se grčka 
vojska vraćala, bude velikom snagom napadnuta neprijateljem, koj 
je ceste obsjeo bio. Poraz bješe podpun: sam Vasilij pade, a Mi- 
hajlo s ostatkom vojske jedva se dočepa Jedrena. Konstantin se 
»radi nesreće ove veoma razžalosti« ; stade opet vojsku sakupljati, 
nu rado pristade na trogodišnje primirje, koje mu kagan prieko 
svojih poslanika ponudi, osjećajući valjda sam iznemoglost svojih 
sila, satrvenih u tako dugom ratovanju. 
Pozorištem ovoga rata, koj je skoro punih šest godina (1048—54) 
trajao, bjehu upravo bugarske zemlje. Bugarski narod ne samo je 
pogibao vojujući u iztočno-rimskih redovih, nego bilo mu podno- 
