BORBA JUŽNI H SLOVENA. 241 
siti sve one strahote, koje je divlja ćud ovoga plemena turskoga 
poriekla na nj i na domovinu njegovu svalila. Vikli skitalačkomu 
životu Pečenezi »živili su svedjer u šatorih«, te napadali sada ovaj 
sad onaj predjel svojih susjeda. U pomenutom ratu pečenežke ordije 
samo bi se »razlile po bližnjih pokrajinah, grabeći 1 ništeći sve, 
što jim dodje pod ruke«. Neprijatelja su »ili ubili, bez razlike dobe, 
ili zarobivši ga, biesnili proti njemu neizrecivimi mukami« : odrasle 
poubijati, žene i djecu zasužnjiti, paliti i harati — bijaše način 
vojevanja ovih divljaka. Bugarski je narod već tada izkusio okrut- 
ničtva, koja su mu predteče 1 suplemenici Osmanlija tri vieka ra- 
nije nanieli. 
Ni je čudo, što bugarski narod poslije ugušena ustanka pod 
Petrom Deljanom ne daje u tih okolnostih znakova života. Stojeći 
pod šibikom grčkih upravljatelja, uvršten u iztočno rimsku vojsku, 
izložen nasrtaju pečenežkih ordija ni je se mogao u onaj čas ga- 
nuti. Uz ove nevolje ni je bila najmanja ona, da mu nestalo vodja. 
Vidili smo, kako su odličnici bugarskoga naroda i god. 1041 odve- 
deni bili u tudjinstvo, te su mnogi, daleko od svoje domovine, opet 
njezinu neprijatelju služili. Jednoga člana carske obitelji, Arona, 
sina Joana Vladislava a brata Pružinova, nalazimo u ovo doba u 
Aziji, u asprakanskoj oblasti, u svojstvu stratega 1 častnika carske 
dvorske straže (Pćorqc). Aron je s iberskim načelnikom (ž2x0v) Ka- 
takalonom Kekavmenom god. 1048—1057 vojevao proti Turčinu u 
Aziji, u doba dakle ono, kada mu domovina bješe pustošena car- 
skimi i pečenežkimi četami. 
Tako je iztočno-rimska carevina umjela vezati snagu bugarskoga 
naroda. A u isto doba bješe tako sretna, da 1 drugo jugoslovensko 
pleme stupi s njom u prijatnije odnošaje. Dokle je na ime Stjepan 
Vojslav živio, ostadoše napeti odnošaji carevine naprama susjednoj 
Zeti. Poslije njegove smrti, iza koje bješe sahranjen »s čašću i 
slavom« u crkvi sv. Andrije u Prapratni, bješe zetske zemlje po 
starom slovenskom običaju podieljene' medju njegove sinove; ali 
tako da starješinstvo ostade kod udove i prvorodjenoga Gojslava, 
koj se zvao »veli župan« a njegova braća »knezi«.* Već ovo die- 
! Po ljetopisu praesb. Diocl. 6. XXXV dobi najstariji Gojslav s najmladjim 
Priedimirom Trebinje s Grbljem, Mihalja Obličje, Prapratnu i Crmnicu, Že- 
gavec župu Gorsku, Radoslav Lješko, Podlužje, Kučevo i Župu. Vidi o tih 
župah u ,Književniku“. I. 210—12. 
* Ibid: ,Nullus autem ex eis vocitatus est rex (i. e. veli župan), sed tan- 
RAD XXV. 16 
