BESJEDA PREDSJEDNIKOVA. 245 
38 strukovnjaka, od kojih 12 stoje još izvan našega sbora do toga 
časa, uloži svoj umni trud u dojakošnje akademijske spise. A nada 
ni je neosnovana, da će se 1 u nas broj gojilaca nauke umnožiti uz 
javne odnošaje knjizi iole prijaznije. U naše je kolo otvoren pristup 
svim, koji se ćute pozvani sići na poprište nauka. 
Što nas, veleučeni drugovi! može nekim pouzdanjem u svestran 
uspjeh našega truda napuniti, jest onaj višji sklad ne samo medju 
radnici nego i u načelih, koja nas u raznih granah nauke rukovode. 
U našu sredinu ni je se uvriežio onaj zloduh, koj učenost polaže 
u nmiekanju tisućogodišnjih sveobćih uredaba, što no su ljudski rod 
odgojile 1 bitno mu do današnje visine pripomogle. Mi ne držimo, 
da obstoji neizpunjivi jaz izmedju vjere i znanosti, izmedju ugleda 
i nauke, ili da nauka jedina može zadovoljiti umu i uzpokojiti srdce 
čovjeka. Mi niesmo uvjereni, da nauka smije bud prignuti koljena 
pred eudomonijom bud iztisnuti si apotheosu: njoj je samo istini 
služiti a graditi na ćudorednoj podlozi. »Vriedja me — pravo je 
nedavno rekao uman francezki akademik C. E. Beulć — kada u 
umjetnostih i znanostih ne nalazim ćudorednoga življa. A radujem 
se, kada nadjem, da je krasno ujedno i ćudoredno; rado bih, da 
samo što je ćudoredno bude za veliko i obćenito štovano.« Mi scle- 
nimo, da sloboda u iztraživanju, koju u ostalom visoko štujemo, 
vriedja zakone uma, kada si prisvaja vlast nametnuti neutvrdjena 
mnienja za priznane zasade. 
Prosliedimo, vele štovani drugovi! svoje radnje u tom duhu triez- 
nosti koj je i najsilnijim veleumom provodićeni bio. »Ako nas obiede 
s natražnjačtva, jer  priznajemo zasluga zakonu, koj je podjedno 
vjerovanje, ćudoredje i štovje: trpimo nekloneći duhom, bijmo se 
muževno ali bez mržnje i proti zlim naukom a ne osobam.« (C. 
Cantu). 
Ako ovaj duh trieznosti u naukah koristan je velikim 1 razvije- 
nim narodom, on je našemu razdvojenu 1 zaostalu upravo nuždan. 
Smjestiv se naš narod na razmedju iztoka i zapada, kada su se 
oprieke, koje su izmedju obiju od davna postojale, zaoštrile 1 u dva 
smjera stale razvijati, sav bi mu život zahvaćen ovom dvojakom 
strujom. Jedan narod, razdvojen medju dvie crkve, crpao je uvjete 
duhovnoga života iz dva vrutka, odieljena ogradom dviju različitih 
jezika, nosilaca starodavne klasičke prosvjete. Uza to — dvie dr- 
žavne tvorine, koje su si za srednje doba grčke i rimske predaje 
usvojile bile, bjehu one dvie zviezde stalice, oko kojih se državne 
